- סדרה מקורית של NETFLIX -
- חדרים פנויים -
- מלונית מאנור האוס -
הם לא יכלו לשמוע אותי.
הם לא יכלו לראות אותי.
אבל אני יכולתי לשמוע אותם ולראות אותם.
- משרד -
זה היה סוד כל השנים האלה. זה היה סוד במשך 47 שנים.
איש לא יוכל לעשות את מה שעשיתי.
כן.
הרבה אנשים יכנו אותי סוטה...
מציצן.
אני מוכן לזה.
אבל אני צריך לספר למישהו,
כי לא רציתי למות ושזה ייעלם לנצח.
הפתיח...
חייב למשוך את תשומת לבו של הקורא.
עמוד ראשון, פסקה ראשונה, משפט ראשון.
- גיי טליס -
איך מתחילים?
אני עובד כעיתונאי מגיל 15.
עכשיו אני בן 80.
מהות החיים שלי די הייתה לחיות דרך חוויות של אחרים,
ולהיות מתעד מדויק.
צופה.
לצפות באחרים. להקשיב.
אני לוקח את הזמן,
ואני באמת מתעניין באנשים שאני כותב עליהם,
משום שיש בהם משהו שאני מרגיש שאני יכול להזדהות איתו.
אני גר בבית אבן חום.
נקודה קטנה ברחוב עמוס במזרח מנהטן.
אני תמיד מתלבש ממש יפה. בגדים עושים את הבדל.
אבי היה חייט ותמיד היה לבוש יפה.
בילדות במתפרה של אבא שלי, היו תופרים למעני בגדים.
אבי היה חייט גאה. אני נהפכתי לעיתונאי גאה.
יש לי מרתף יינות משופץ.
אני קורא לו בונקר.
כמות החומר כאן מייצגת 50 שנות תחקירים
שהונעו על ידי סקרנות אינסופית.
עם הפיכת דף, אוכל לומר עם מי הייתי,
עם מי אכלתי ארוחת ערב, איפה הייתי.
הכול שם.
הביטו בכתב הקטן הזה.
יש לי בתיקים שלי ניירת לפי סדר כרונולוגי בשנה.
"גיי טליס, 1953, שליח, 'ניו יורק טיימס'."
עכשיו אנחנו בשנות ה-60, 1966.
כאן העניין עם סינטרה, וג'ו דימג'יו...
יש לי כל כתבה שאי פעם כתבתי וגם הרשימות.
אני שומר את כל הזבל.
- חיי סופר -
חלק מהארגזים האלה יעידו
על איסוף החומר שנהפך בהמשך לספר, לכתב עת.
הכול בעל ערך.
אפילו כשאין כתבה, למדת משהו.
טוב, אני מוכן לג'ין מרטיני.
הסיפור אף פעם לא נגמר. הסיפורים אף פעם לא מתים.
הרבה עיתונאים חושבים שכשהם מסיימים את הסיפור, זה נגמר.
לפעמים זאת רק ההתחלה.
- מלונית -
אני עובד על סיפור על גבר בשם ג'רלד פוס
שהחליט לקנות מלונית...
- "מציצן" ג'רלד פוס -
כשמטרתו המפורשת הייתה
להשתמש בה כדי לצפות במה שקורה מאחורי דלתיים סגורות.
- המציצן - ג'רלד פוס -
הוא יוכל לראות מה אנשים עושים בפרטיות של חדר המלונית שלהם,
להביט בהם דרך מערכת אוורור שנתנה לו גישה מלאה כשהציץ דרכה,
כשהביט תוך כדי ישיבה שפופה.
הסיפור לא ייאמן. אי אפשר להמציא אותו.
אי אפשר להמציא את זה.
בסדר, מתחילים? -מצלמים.
היי, ג'רלד, מתי נראה לך שבאמת נהפכת למציצן?
גדלתי בסביבה מינית מבודדת ביותר...
כן.
... שם אמי ואבי מעולם לא סיפרו לי דבר על סקס.
והייתי צריך ללמוד הכול לבד.
וידעתי שיש יותר לחיים...
ויש יותר לסקס.
פשוט ידעתי שהיה חייב להיות עוד.
סיפרתי לדונה שאני מציצן.
היא אמרה, "לא קוראים לזה 'סוטה צופה'?"
ואמרתי, "כן.
אבל אני קורא לזה מציצנות".
אמרתי, "אני רוצה להשיג מעבדה". והיא אמרה, "מה?"
אמרתי, "אני רוצה לקנות מעבדה.
אני חושב שאני יודע איך לעשות את זה, אבל זה חייב להיות חסין לטעויות
כי אסור שיגלו אותה".
הרחוב נבנה במטרה לשרת תיירים שעוברים פה.
זה סוג האנשים שהיו בחדרים.
כן.
לא ממש מצאתי את מה שחיפשתי,
ופתאום הגעתי למאנור האוס.
מלונית מאנור האוס.
אחרי שהבטתי במלונית,
התאהבתי בה כי היא הייתה בדיוק מה שרציתי.
תאר לנו את המלונית.
היה לה גג משולש, ויכולתי ללכת באמצע.
וחשבתי ששם אבנה את רציף התצפית שלי.
בסדר. -זה לקח כשנה.
כן. -משום שלא רציתי לטעות.
אמרתי, "אצטרך לבנות חלק גדול לבד
כי אני לא רוצה שיגלו מה אני עושה".
כשאני חושב על זה, אני אומר, "אולי תריס".
כן. -זה סוג של פתח אוורור.
אבל כל הדגש שלי היה על מצב פרטי ביותר,
כך שלא יוכלו לשמוע אותי,
לא יוכלו לראות אותי, אבל שאני אוכל לשמוע אותם ולראות אותם.
אתה ודונה הייתם הבעלים עד מותה.
והנישואים השניים, האישה ההיא, אניטה קלארק,
היא מילאה את התפקיד כמו אשתך הראשונה.
זה מדהים שמצאת שתי נשים ששיתפו כך פעולה.
אפשר לומר שזאת הייתה יד האלוהים.
- משרד -
תבין, אני מקשר את מרבית הדברים לאלוהים.
כמה חזק אתה צריך להיות כדי ליצור יקום?
אני אוהב לחשוב על ישות-על.
הוא יכול לעשות ככה...
ואז זה נעלם.
זה איננו.
טבעי שאני אכתוב על מציצן
כי אני מציצן בעצמי.
כסופר, אני רוצה להיכנס לחיים פרטיים.
אני בוחר איך נספר את הסיפור,
אילו גוונים ניתן לו, איך נצבע אותו, ניצור לו כוראוגרפיה,
והנה הייצור הזה שלוקח על עצמו
לבנות מעין קתדרה, מלונית קטנה, פנטזיה.
הוא חושב שהוא יראה דברים נהדרים...
קרקס מיני נהדר בכל לילות השבוע.
הקשר שלי איתו מתחיל במכתב.
קיבלתי את המכתב הזה בשבעה בינואר 1980.
"מר טליס היקר, מאז שלמדתי על המחקר הנכסף שלך
על הסקס מחוף לחוף באמריקה
שיופיע ב'אשת רעך',
אני מרגיש שיש לי מידע חשוב שאוכל לתרום לתוכן שלו,
או לתוכן של ספרים עתידיים".
המכתב הזה נמשך.
בסוף כתוב, "אם אתה מעוניין, הנה הכתובת שלי".
ברור שזה היה מישהו שרציתי ללמוד עליו יותר.
יש לי כל כך הרבה כבוד לגיי.
יש לנו מערכת יחסים נהדרת, ויחסי אמון.
בשבילי, הוא היה כמו אל.
מר טליס הוא אחד הנכסים של אמריקה.
כסופר, הוא כתב את "העוז והתפארת",
כתבה ב"ניו יורק טיימס".
הוא כתב את ספר המאפיה, "כבד את אביך".
איך הולך לי? -זה נכון.
עכשיו אתה חוזר עם "אשת רעך",
מחקר בן שמונה שנים של המיניות באמריקה.
זה יהיה הספר הכי מדובר בעשור הקרוב.
ביקרת במקום שנקרא סאנדסטון?
זו קהילה נודיסטית בלוס אנג'לס.
צפית באמת באנשים וכל היתר?
יותר מזה. כלומר...
אתה יודע מהן הבדיחות שתיתקל בהן כשאתה מתחיל עם תכניות האירוח.
זה מתחיל כאן.
נהפכתי לסופר תושב בחברה חופשית מבחינה מינית.
עשינו סקס עם אנשים אחרים.
איך זה השפיע על חיי המין שלך בבית?
האם זה...
אשתי לא הייתה מרוצה, כפי שאתה יכול לדמיין.
יש לנו בנות. אנחנו מוכרים בקהילה.
זה נראה כאילו אני עושה משהו שראוי לגינוי.
קבלו בברכה את נאן טליס. גברת טליס.
מה שבאמת הפריע לי היה הפרסום בעיתונות.
- הטיול המיני של טליס - עוד ספר גס -
ורציתי להגן על קתרין ופמלה,
ושזה לא יפגע בהן.
ראיתי את עצמי בדלת הבית,
חוסמת את הכניסה שלהם לביתנו בידיי.
זה סוף המחקר המיני של גיי?
זה לא תלוי בי. אדם עושה מה שהוא מרגיש לנכון.
מכרתי את נשמתי, אם תרצה לנסח זאת זה. לא אכפת לי.
רציתי את הסיפור. הייתי עושה הכול בשבילו.
הרגשתי שאני מוכרח לעשות את זה. לתעד הכול.
הייתי שם. השתתפתי.
לא ישבתי ביציע העיתונות עם תג עיתונאי לגופי העירום.
בשבילי, זה לא היה עניין גדול,
כי תמיד הרגשתי תחושת עצמי נוספת.
רציתי את האמת, ובספר הזה, כסופר ספרי עיון, עיתונאי,
הגעתי לאמת.
איך אתה מגיע לאמת? אתה צריך להשתתף, להיות שם.
אסור להתייחס למה שאנשים אומרים, אלא למעשיהם.
- אורורה, קולורדו -
בשנת 1980...
טסתי לראות אותו.
רציית לוודא שהבחור לא משקר לי.
כאורח של המציצן, עמדתי להיות מציצן. עמדתי להיות שותף של מציצן.
לילה אחד עליתי ואכן צפיתי.
הוא אמר, "אעלה אותך".
דרך חדר התחזוקה,
עולים בסולם ומגיעים לרחבה.
אתה הולך לאחור, ויש דלת נעולה.
זאת הדלת לעליית הגג, והמפתח היחיד היה אצלו.
נכנסנו. הוא נעל את הדלת מאחוריי.
יכולת לראות אורות בוקעים ממקומות מסוימים.
אתה שומע טלוויזיות.
קולות.
הוא רכן בנקודה מסוימת שם היה אור...
והוא הצביע למטה,
והבטנו בזוג נאה ביותר שעשה מין אוראלי.
הוא עשה מין סימן כזה.
רכנתי קרוב יותר ויותר,
והבטתי בעניין רב.
ואז הרגשתי יד של גבר על הצוואר שלי.
זה היה המציצן שזחל מסביב ומשך אותי למעלה...
בשקט, אבל בנחישות.
הבטתי בו.
העניבה הארורה שלי, עניבת המשי האדומה שלי,
הייתה במרחק של כחצי מטר מהראש של האישה
שמצצה לבחור על המיטה שלו.
אלוהים!
הוא אמר, "תיזהר עם העניבה הזאת".
לא הייתי כותב עליו אלא אם יכולתי להזכיר את שמו.
אין טעם, ככותב ספרי עיון,
לכתוב על חיים אישיים בלי להשתמש בשמות האמיתיים.
אחרת, כתוב סיפורת.
אז הוא לא היה בעד,
אבל הוא המשיך לשתף איתי פעולה.
וזה נמשך במשך יותר מ-30 שנה.
נראה מה אוכל למצוא פה.
מכתבים. הביטו בזה. יש לי עותקים של כל מכתב ומכתב.
הבעיה בעיתונות היא שזה מתרחש בזמן קצר מדי.
כתבים מדברים עם מישהו היום, והם לא רואים אותו שוב.
ראיון, נכנסים ויוצאים.
אני לא. אני אוהב להישאר בקשר,
משום שיש הזדמנויות, כעבור שניים או שלושה עשורים,
כשאפשר לחזור ולראות את האנשים,
ואפשר לגלות מה קרה אחרי שסיימת.
התקשרתי לבחור ואמרתי, "נראה לי שאתה מוכן לעשות את זה".
הוא אמר, "מכרתי את המלונית ב-1997.
חוקי ההתיישנות ככל הנראה מאפשרים לי...
ומרבית האנשים גם ככה בטח כבר מתו או...
ואני, בגיל 78..."
אמרתי, "אני בן 80, אז אם תעשה את זה, תמהר,
אין לאיש מאיתנו הרבה זמן".
- כיכר טיימס מס' ארבע -
קטע מהסיפור שלי על המציצן, ג'רלד פוס, יפורסם ב"ניו יורקר",
ואחריו ההוצאה לאור, "גרוב אטלנטינק" מניו יורק,
תפרסם ספר.
שלום.
סוזן מוריסון, איזו מפורסמת, מלבד עם החבר'ה למטה.
החבר'ה בקבלה מעולם לא שמעו על ה"ניו יורקר".
שמו פוס, ג'רלד פוס. פ-ו-ס.
הוא מעולם לא נתפס.
הכרת אותו אחרי "אשת רעך"? -אחרי שסיימתי את הספר.
דיברו עליו בעיתונים. זכיתי לפרסום רב.
הוא קרא משהו ב"דנוור פוסט".
הוא עדיין רוצה מאוד ומעוניין...
כן, הבאתי אותו לכאן. אני פשוט לא יכול...
איני רוצה לעשות שום דבר אחר עד שאסיים, כי...
אני לא רוצה שהוא ימות, מספר אחת.
בן כמה הוא? -שבעים ושמונה.
כמובן, אני בן 81, אז עליי לדאוג...
אחד מאיתנו ימות בקרוב, אז קודם אבצע את זה.
הנה מה שמדאיג אותי.
אם אומר לקורא שאני צופה במשהו...
ראיתי טיפה סקס, אבל... מבחינתי, זה כבר נמאס.
אבל אם אומר שלא ראיתי כלום, הקורא יאבד עניין.
לא. אל דאגה. -זה הכול.
במובן מסוים, אני שמחה שלא ראית דבר מה נהדר,
כי קיים הסיכון שזה יישמע מגעיל מדי.
זה דבר נוסף. הוא לא מגעיל.
זה באמת מה שאני צריך להסביר.
הבחור הזה מרובע.
אלמלא ידעת שהוא מציצן, הוא היה נראה לך כמו עובד ב"אוויס".
הוא היה נראה כמו סוכן ביטוח. כל אחד. הוא סתם אחד. אף אחד.
זה הכול.
ג'רלד, תגיד לי איך התחלת להיות מציצן.
הייתי בחווה עם אימא ואבא שלי, ממזרח לאולט, קולורדו.
וגרנו ממש מעבר לרחוב
מאחותה של אמי, קתרין אקהרט.
היא הייתה צעירה יותר, היה לה מבנה גוף אחר
והיו לה נמשים.
בזמנו לא ידעתי מהם נמשים, אבל רציתי לברר.
היא הייתה, כך הבנתי, אישה נאה ביותר.
היא הייתה יפהפייה.
לדעתי, האישה היפה ביותר שראיתי מימיי.
באמת? -כן, כך הייתה.
נראה לי שהלכתי לישון בתשע בערב.
וכשישבתי שם, על המיטה, פתאום היה לי דחף.
הלכתי לחלון והבטתי מעבר לרחוב,
וזה היה כמו כוח מחייב.
יכולתי לראות מבעד לחלון חדר השינה של דודתי, קתרין.
כוח מסתורי כבש את כל הגוף שלי.
לדעתי זה היה משום שהתחלתי את גיל ההתבגרות.
ועכשיו, מה שקרא לי היה החלון.
זה טוב. החלון המפתה.
אני לא יודע... חייבות להיות מילים אחרות לתאר את זה.
"החלון המפתה" זה מושלם. אתה לא יודע שאתה משורר.
תמצא דבר אחר.
לא, אין צורך. זאת מילה מעולה.
חלון מפתה, נכון?
אניטה, מה דעתך? מילה טובה, נכון?
סוף סוף הגעתי לחלון.
בימים ההם, איש לא הגיף את התריסים. -לא ידעתי את זה. באמת?
הייתה מראה. -מראה?
יכולתי להביט מפה לתוך המראה ההיא
ולראות כל מה שהיא עשתה בחדרה.
בזמנו היה לה שיער ג'ינג'י יפהפה. אזור המפשעה שלה היה...
ג'ינג'י. -ג'ינג'י ביותר, עם ציצי גדול.
אלוהים.
וזאת הסיבה שאני אובססיבי בנוגע לציצים.
אין כל ספק.
אז התחלת לאונן.
אישה זו היא האובססיה של חלומות האוננות שלך.
הם יגידו,
"זה מדהים, המציצן התחיל ככה? זה מה שגרם..."
פסיכיאטרים יגרדו את הראש...
אתה תתפרסם בכל ירחוני הרפואה.
הם אולי ירצו לדבר איתי, אבל אני אומר, "טוב...
פתחו פנקס צ'קים וננהל שיחה.
לא אדבר אם לא משלמים לי".
זה לא רע... אתה אמריקני מאוד.
כשהתחלת איתי,
כתבת לי מכתב ארוך,
ובזמנו רצית לחלוק את זה איתי,
אבל לא רצית שאכתוב עליך, שלפחות לא אזכיר את שמך.
זאת העסקה שסגרנו.
והשאלה היא, למה בכלל כתבת לי?
אני חושב שניסיתי להשיג פרסום
משום שעשיתי משהו שאיש לא הצליח בו או עשה מעולם.
או אי פעם חשב לעשות. -ואני קיוויתי שהם לא...
הדבר היחיד שיש להם בראש
הוא העובדה שאני אולי סוטה ומציצן.
משום שלא הייתי כזה. בעצם הייתי חוקר.
כמה פעמים אמרתי לך שאני חוקר?
הרבה.
אמרתי שהייתי חוקר, ואני מאמין בזה.
- הניו יורקר -
אמרנו לגיי, "נבקש שתבדוק
אם תוכל לגרום לפוס לחשוב על כל זה,
אם היו לו חששות בנוגע לזה, על הסיבה שהוא החליט להתוודות,
מה שהוא חשב שהיא התרומה שלו."
הוא ראה בעצמו חוקר.
טענה מגוחכת.
מבחינתי, מעולם לא היה כל ספק שפוס חולה נפש.
סוג מיוחד של סוציופת שפשוט היה זקוק לתשומת לב.
- יומני המציצן -
אבל בכללותו, המסמך שפוס יצר לאורך עשורים,
הוא מרתק לחלוטין.
מלא בפרטים משונים ומוזרים.
זאת תמונה מדהימה של המצב של אמריקה
שהוא מעניין וחדשותי בזכות עצמו.
- תצפיות בכתב ידו של ג'רלד פוס. -
בשנת 1980 הוא הבטיח להראות לי את שלל הדפים הכתובים
שהוא צבר בפנקסים צהובים גדולים עם שורות.
"בן כ-35, זכר לבן, בגובה 1.77 מ', צווארון לבן.
רעיה, 24, 1.62 מ', שמנמונת ויפה, כהת שיער.
נראית איטלקייה. משכילה."
מישהי אחרת עוברת לשם.
"בת זוג לא מוכרת.
בן 30 שחור. מקצוע לא ידוע."
יש פה טיפה סקס.
כל כמה זמן, יש תקציר כזה.
"סקס אוראלי בלי יחסים מלאים, חמש.
יחסי מין בלבד, 29.
אוננות בלבד, אחת. אורגזמה גברית כתוצאה מכך, 35.
אורגזמה נשית, שבע."
זה מראה שנשים מכייפות פחות.
- המציצן -
צפית ב-2,000 עד 3,000 איש בשנה.
גם השקעת בזה המון זמן. -עד הזריחה.
דונה נהגה לעלות ולהביא לי קולה.
לפעמים אפילו כריך. -כן.
כי ידעה שאני שם.
היא אמרה, "ג'רלד המסכן שם למעלה, והוא לא אכל".
אתה יכול לאונן, כמה פעמים, פעמיים בלילה?
כשאתה צעיר אתה יכול שלוש, ארבע, אולי חמש.
התעניינתי באנשים מסוימים.
- רופא ואחות -
וכמובן, ידעתי מי היה בחדרים.
נהגתי להשאיר אותם שם כמה שיכולתי. גביתי מהם סכומים נמוכים.
- זוג לבן נשוי ממונטנה -
הוא צופה בזוג נאה ביותר.
- מנהל חווה בן 25 נאה -
- רעיה בת 22, רזה - מותן צר -
הוא מחכה בהתלהבות רבה
לקראת מופע סקס טוב מאוד.
בדיוק כשהם עומדים להתפשט,
הבחור מכבה את האורות
ואת הטלוויזיה.
והמציצן יותר ממאוכזב. הוא כועס.
הם בגדו בציפייה שלו. ומה הוא עושה?
ירדתי בסולם ונכנסתי למכונית שלי.
הוא מדליק את האורות הגבוהים, חונה מחוץ לחלון.
ואז הוא עולה. עכשיו הוא יכול לראות אותם.
הבחור רואה את האורות בוהקים דרך הווילונות המוגפים,
והוא אומר, "איזה טמבל השאיר את האורות שלו דולקים".
בסיכומים שלו, הוא מדבר על עצמו כמציצן בגוף שלישי.
- המציצן צפה במושא הנשי -
- המציצן -
על רציף הצפייה, המציצן הוא מעין ישות ייחודית ונפרדת.
ואני חושב שאנחנו מתקיימים זה לצד זה.
השעות שאתה מבלה...
זה לא אומר שאתה צופה בסצנות מ"גרון עמוק".
זה לא פורנו קשה.
אתה כן רואה סקס, אבל לעתים קרובות פחות מן המצופה.
זה לא משעמם.
למעשה, זה גרוע יותר מזה. זה אמיתי.
החיים משעממים.
אלה אנשים שמביעים את השעמום של החיים הרגילים.
ולמרות השעמום, הוא מתעד הכול,
וזה מה שבעל ערך במסמך שלו.
בין מאות על גבי מאות הסיפורים,
היו מקרים שבהם האנשים היו משונים.
פעם הוא ישב במשרד והמנקה אמרה,
"תקשיב, בטח יש כבשה באחד החדרים
כי אני שומעת רק..."
אז הוא מטפס בסולם והוא רואה שני גברים,
אחד מהם מחופש לכבשה,
והשני מעליו, עושים סקס,
והוא משמיע קולות של כבשה.
היה אדם שבא למלונית שלי עם דלי של עוף
של "קנטקי פרייד צ'יקן".
הוא ישב על המיטה, הוציא ככה מפיות,
והניח אותן כאן, לצד המטה,
ואז אכל את העוף.
לפעמים זה עשה אותי רעב.
ואז, כמובן, הידיים שלו היו...
מה הוא עשה? שלח יד והרים את כיסוי המיטה...
הוא כעס כל כך. הוא אמר, "בן זונה!"
בן זונה!
והוא אמר, "מי אמר את זה?"
הוא ניגש לחלון,
והוא הסית את הווילון והביט לכאן,
ואז הביט לשם.
ואין שם איש.
הוא לא התגלה, אבל זאת הפעם היחידה שהוא איבד את שלוותו.
הדבר שהרגיז אותי יותר מכול היה כלבים.
שנאתי אותם כשהם היו בחדרים.
וכשהוא שם למעלה, בשיא השקט,
בקושי נושם אם הוא מסוגל,
הכלב לפעמים היה תופס...
הם היו יושבים שם ומסתכלים.
הוא היה שומע הכול. המניאק הקטן ידע על זה.
היו ימים שהייתי מדוכא כי הנה מה שקרה...
הייתי עולה לשם בלילה, והייתי עובר מחדר לחדר.
והדבר היחיד שהייתי שומע זה צעקות, צרחות, תלונות, קללות.
כל הדברים האלה ממש מטרידים אותי.
כשצפיתי באנשים שונים עושים דברים שחשבתי שהם לא ראויים,
פיתחתי סלידה כלפי אנשים רבים.
הוא באמת נעשה ציני. הוא רצה להפליל אנשים.
הדבר הראשון שהתחלתי לעשות היה להשתיל דילדואים.
- המציצן קנה חמישים דילדואים -
בנוסף לברית החדשה שבדרך כלל מוצאים באחת השידות,
המציצן הניח עיתוני פורנו.
רציתי לגלות אם הם ישתמשו במה ששתלתי
או יבואו למשרד ויגידו,
"היי, נקו את החדר. תביאו אחת מהמנקות".
כמה נשים וכמה גברים עשו את זה.
אבל הנשים שהשתמשו בזה?
זה היה סיפור שונה.
- הניסוי -
ג'רלד פוס ניהל ניסוי
כשהוא הותיר מזוודה קטנה בארון באחד מ-12 החדרים,
וכשהאדם, או האנשים, היו באים להירשם במשרד,
המציצן היה מרים את הטלפון ומדבר עם אשתו.
"התקשר אליי אדם ששכח מזוודה עם אלף דולר
וזה נשאר בחדר.
יש לך תיעוד של מישהו שמצא אותה?"
אז הם היו הולכים לחדר.
וכשהם תלו את בגדיהם, הם היו רואים את המזוודה.
היה לה מנעול קטן מאוד שנפרץ בקלות.
ואני ישבתי שם וצפיתי בהם מחפשים את זה.
מה הם עושים? פורצים את המנעול המחורבן.
ומה עכשיו? הם היו צריכים להיפטר מהמזוודה.
הם היו מגניבים את המזוודה מהחדר שלהם,
מכניסים לתא המטען של מכוניתם, ונוסעים במהירות.
אדם אחד זרק אותה מבעד לחלון השירותים.
את יפהפייה. האדון הנאה לימיני הוא טוני.
היי! -מה תעשה?
חלק גדול מהזמן...
שמציצן משקיע...
מונע על ידי ציפייה.
ואתה מקווה שהם יעשו משהו כדי שזה ישתלם מבחינת הזמן שלך.
זאת השקעה גדולה, הרבה זמן,
ותמורה קטנה מאוד להשקעה שלך,
רק שאחת לכמה זמן אתה רואה רצח.
אני מודאג בנוגע לדברים רבים, וחזיתי דברים.
נראה לי שאולי אסתבך ואואשם בשותפות לפשע.
הייתי שם למעלה וצפיתי, והיו שם גבר ואישה לבנים.
הוא היה סוחר סמים.
- סטודנט שנשר, סוחר סמים קטן וחברה -
ראיתי אותו מחלק ומוכר סמים לצעירים.
הוא הסתיר אותם מאחורי תריס שהיה בקיר.
הוא הוציא את התריס ושם אותם מאחורי התריס.
שם היה המצבור שלו.
- מכירה וחלוקת סמים -
המציצן, שבנו סבל מבעיית סמים,
כעס כשהוא ראה שמוכרים סמים.
וכשהוא עזב את החדר, תנחש מה עשיתי?
הלכתי לשם והסרתי אותו ולקחתי את המצבור
והורדתי הכול באסלה.
כשהוא חזר באותו לילה, הוא ניגש למקום ו...
כשהוא הוציא משם את השק ולא היה שם כלום,
הוא התחיל להאשים אנשים.
הוא אמר, "מי היה פה?"
האדם היחיד שידע איפה זה הוסתר היה החברה שלו.
והוא מאשים אותה, והיא מכחישה מיד,
אבל הוא מתעקש שהיא ודאי אשמה.
מי עוד ידע? "לא אני." "כן את."
היא אמרה, "אני לא יודעת על זה כלום".
מתחיל להחטיף לה מכות.
- הסצנה מתחת למציצן נעשתה אלימה. -
היא נעמדה ורבה איתו.
הוא סוטר לה, "גלי לי. איפה זה?" היא בועטת לו במפשעה.
והוא פשוט התחרפן.
הוא שלח יד, לפת אותה בגרון וחנק אותה.
והוא חנק אותה. אמרתי, "בחייך".
חשבתי, "בחייך, שחרר אותה, בנאדם".
ואחרי כמה זמן הוא הפסיק, והיא נפלה על הרצפה.
- היא נפלה על הרצפה, מחוסרת הכרה. -
היא נפלה מול פתח האוורור, אז הבטתי ישר למטה.
ואני נשבע לך,
ראיתי את החזה שלה עולה ויורד.
ואז הוא התרגז. הוא זרק דברים בחדר.
הוא הרים את התיק שלה ושפך הכול על המיטה
ולקח את כל הכסף שלה.
יצא מבעד לדלת. נכנס למכונית ועזב.
הבחור שם למעלה, המציצן צופה בזה...
וכמובן, לא עושה כלום.
הוא היה שקט, הוא התבלבל, הוא קפא.
ואני הסתכלתי ואני נשבע...
אני נשבע באלוהים שראיתי את החזה שלה זז.
וחשבתי, "טוב, היא בסדר".
- המציצן היה בטוח שהנקבה שרדה -
אז עזבתי.
האמת היא שזה עשה אותי חולה כל כך שלא צפיתי עוד באותו לילה.
למחרת בבוקר, חדרנית באה לעבודה,
וצפיתי בה כשהיא ירדה לחדרים.
ותוך זמן קצר היא באה לחדר ההוא,
והיא פתחה את הדלת ונכנסה.
לפתע, היא יצאה בריצה. אמרתי, "אוי, לא".
היא רצה למשרד. היא אמרה, "ג'רלד...
אני חושבת שהאישה שבחדר עשר מתה".
דונה נכנסה ואמרה, "היא מתה, ג'רלד".
- גופה בחדר מספר עשר -
המשטרה באה...
ובתוך זמן קצר הפתולוג הגיע בטנדר הקטן שלו.
ואמרתי...
"אני חולה". גיי, אתה יודע? -כן.
ואני אומר, "יכול להיות שאני אחראי לזה".
סגרנו עסקה. האיש הזה, ג'רלד פוס, ואני סגרנו עסקה.
שאני אדבר אמת והוא יחיה עם זה.
המלונית, היא לא בבעלותו עכשיו.
בשנת 1997, הוא מכר אותה למשפחה קוריאנית שאין לה מושג מה קרה.
כשהוא מכר אותה, הוא לקח את תעלות האוורור הקסומות שלו.
הוא אמר לי שהן כוסו לחלוטין.
זאת עבודה עלובה למדי, ג'רלד. תראה את זה.
יש מצבים שיוכלו להוביל לכך שיכלאו אותי, אני לא יודע.
אני פשוט מודאג ולחוץ.
כשהתחלנו לדבר על זה לפני שנה, חשבנו שהגיע הזמן
כי חוק ההתיישנות כבר חל על העניין.
אבל עכשיו גיליתי שיש מילה חדשה בשם...
שיהיה, אבל אני הבחור שהם יאשימו, לא אתה.
כי אני... -זה מה שאתה אומר לי...
אומר לך משהו. המכתב שכתבת לי,
קראתי אותו הבוקר.
במכתב הזה, הזהרת אותי
שאתה לא רוצה שהשם של "מלונית מאנור האוס" יתפרסם.
אמרת שאם זה יקרה,
הקוריאני הזה, שאין לו מושג מה קרה,
יש סיכוי שיאבד לקוחות, וזה יוביל לנזקים.
אני גם מדבר על מה שיקרה לאניטה ולי.
היית חושב שהוא היה מבין את זה.
לא הייתי מדבר איתו אם לא הייתה לי רשות.
לא הייתה שום עסקה, כפי שקורה כבר 30 שנים ויותר,
אז אין שינוי במדיניותי.
אבל פתאום הבחור שוכח מה הסכמנו.
אם לא שורר אמון בין המקור שלך לבינך,
אתה בצרות צרורות.
אחרי שאתה זוכה באמון של מישהו,
אתה צריך להפגין כמות אדירה של סבלנות.
אתה גם לא מעוניין בהפיכת חייו
לקשים יותר מכפי שהם.
ג'רי, כל חיי אני עושה את זה. -אני יודע.
זה טבע שני.
הנה היא.
אניטה, היא הייתה נשואה לנהג משאית.
והוא היה טיפוס קשוח.
היו לה שני ילדים. אחד מהם נולד נכה.
אז חייהם, שתי הרעיות של ג'רלד,
והחיים שלו, מלאים בעצב ובחולי.
כשחושבים על מה שיש להם בחיים,
זה לא הרבה.
אכבה אותה.
יש לנו כמה מערכות אזעקה שמגנות על הבית שלנו.
ו... תיכנס.
אין לך מצלמת אבטחה, נכון?
לא, אין מצלמה. אין לי אחת כזאת.
זה חבל.
לאניטה ולי אין מנהלת משק בית או משהו.
לא באנו הנה בשביל זה.
אולי נתחיל כאן עם בובות הברבי?
בסדר.
יש פה כמה בובות מעניינות.
הוא קיצוני באובססיות שלו.
אלה מטבעות שאניטה אספה רק השנה.
אלוהים!
כשהוא היה ילד, אחד הדברים ששם לב אליהם
בנוסף לגוף של דודתו היפהפייה,
היה שהיא אספה דברים.
זה אוסף הבולים שלי.
יש המגירה הזאת... -אלוהים!
הוא אמר לאימא שלו שהוא רוצה להתחיל לאסוף דברים
כמו דודה קתרין היפה.
זה התחיל את תחביב האיסוף שלו שנמשך כל חייו.
יש לי פה שני לוגרים.
כשהייתה לך מלונית, נשאת אקדח.
אני כל הזמן נושא אקדחים.
כל המרתף, אתה חושב שאתה במוזאון.
כמה קלפים? האוסף כולו.
כשניים עד שלושה מיליון.
קלפים? -קלפים.
יש שם מיליון קלפים שמעולם לא הבטתי בהם.
אלוהים!
אני אפילו לא יודע מה יש שם.
אחת הסיבות שהוא רצה לחלוק את הסיפור שלו
היה משיכת התקשורת
כדי שיוכל להשוויץ באוסף מזכרות הספורט שלו,
והוא רצה למכור אותו.
הקלפים האלה יעשו אותנו מולטי-מיליונרים,
רק הקלפים עצמם.
עכשיו, הקלף הזה של מיקי מנטל,
הוא שווה בין מאתיים עד מיליון דולר.
פעם היו לי יותר מ-1,000 מהם.
יש לו מחירים שהוא כל הזמן מצטט, ואני לא יודע, הבחור פסיכי?
אבל מצד שני, אני לא יודע. אני לא אספן.
הקלף הזה שווה, אולי, 500 אלף דולר.
אלוהים. -אולי יותר.
ומי זה?
איך אני יודע כמה הדברים האלה שווים?
איך אני יודע אם הוא מגזים?
אני לא יודע.
אם אחשוב שהוא שוויצר,
זה עלול להשפיע על כל מה שאני חושב על מה שהוא ראה.
הדבר שאתה צריך לדעת בחיים זה מתי לקבל החלטה ומתי לא.
בהחלט אוכל להעיד בנוגע לדיוק של החדר הזה.
עליית הגג. אני יודע שזה היה... ראיתי אותה. הייתי שם.
אבל את השאר אני מקבל ממנו, והוא המקור היחיד שלי.
ולא חכם שיהיה מקור אחד.
- מלונית המציצן -
בכל מה שאני כותב,
אני מנסה להתגונן נגד זה שאני טועה בנוגע למשהו
שניתן לבדוק אותו ולגלות שהוא חלק מעיתונאות מרושלת.
- יומני המציצן -
הרצח הזה. נכון לעכשיו הוא לא פתור.
- עשרה בנובמבר, 1977 -
אני יודע את התאריך, השנה.
אישה בשנות ה-20 לחייה, אולי צעירה יותר או מבוגרת יותר, נמצאה מתה.
נצטרך לגלות מי לעזאזל האדם הזה היה.
הייתי שמח לקבל את זה,
משום שתהיה המון סקפטיות
בנוגע למהימנות של העניין.
פניתי למשטרה, פניתי לפתולוג,
פניתי לעיתון, ל"דנוור פוסט".
הם בדקו בתיקים שלהם, הם חזרו והם אמרו,
"אין לנו שום דבר על המוות הזה."
איך ייתכן שאין להם שום דבר?
אני לא יודע איך זה אפשרי.
הם חייבים תיעוד.
אני לא צריך לחפש רחוק.
אתה פשוט צריך את התאריך, את מקום המוות.
צריכה להיות מישהי
שמתאימה לתיאור של אישה שגוססת על רצפת מלונית...
ושהגיל שלה יהיה 20 עד 30. זה לא צריך להיות...
נראה לי שהגענו.
תודה.
- חקירה: רצח תיק: פתוח -
כאן, בבקשה.
תמשיך ללכת, מר טליס. -תודה.
- משטרת דנוור - לא ידוע -
ג'יימיסון סטולץ, עורך הספר,
חשף רצח שהתרחש במרחק כמה קילומטרים משם במלונית
בקירוב של שבועיים-שלושה.
- מלון בין ברחוב ארפהו -
זה התגלה כי חיפשתי יותר מידע,
בדיוק כפי שאתה חיפשת, על הרצח שהוא כותב עליו.
- חדרניות מצאו את גופת איירין קרוז -
- נחנקה למוות -
האם ייתכן שג'רלד צירף בין שני מקרים?
אני לא יודע מה התשובה.
לא נראה לי שהאמת כולה
בנוגע לתקריות האלה באמת תצא לאור.
היחיד שיודע עליהן הוא ג'רלד,
ואולי אפילו הוא לא יודע, כי הוא אולי לא זוכר.
אני ממש אוהב את השורה הזו, "אני לא שומר סודות מקוראיי".
כפי שהוא הגדיר את זה, היא נפלה בין הכיסאות.
כן.
למה שהבחור הזה יציג את עצמו כפחדן?
למה שבחור ישים את עצמו במרכז של הסיפור הכי איום בספר?
לחזור על הסיפור הזה יוביל לאיבוד הסימפתיה
שהייתה אפילו מהקורא הכי סימפתי וסוטה.
ג'רלד הוא דמות מרתקת,
אבל האם הייתי מסכן את חיי או את המוניטין שלי
על כל דבר ודבר שהוא הזכיר בסיפור הזה
ואומר שהם נכונים במאה אחוז? לא.
- צילומים של "המציצן" ג'רלד פוס -
ג'י.טי, כך אני קוראת לו כשאני לא מדברת אליו ישירות...
- פמלה טליס -
אמר, "אולי תעשי משהו?
אולי תכיני איור בשביל 'מלונית המציצן'?"
טיפה בהיר יותר.
זה מסוג הדברים שעושים למען ההורים.
הוא נתן לי גלויה שאעבוד לפיה. זאת תמונה שהייתה לו.
לא אהבתי את הפרספקטיבה, ולא רציתי שיהיה שלג,
ועלה לי הרעיון לחפש תמונות אחרות באינטרנט.
בואו נראה אם משהו יצוץ.
אז כשהבטתי בתצוגת הרחוב, זה מה שקיבלתי.
זה הכי עדכני.
והתקשרתי לאבא שלי ואמרתי, "תנחש מה? הרסו אותו".
מה הוא אמר?
"איך את יודעת? איך גילית?"
ואמרתי, "גוגל מפות". "את והאינטרנט!"
קדימה.
אלוהים! איך...
- התקשר -
בסדר.
הלו? -הלו, ג'רלד?
היי, גיי.
בדיוק שמעתי אתמול בלילה...
שמלונית המאנור האוס כבר לא שם.
מי אמר לך את זה?
שיטחו אותה. -באמת? זה חדש לי.
אני אומר לך... -זאת לא באמת בעיה רצינית.
רגע. אתה בטח חש הקלה
משום שאתה זה שאמר לי לא להזכיר את שם המלונית.
נכון.
בדיוק אמרתי לאניטה, והיא אמרה שזה טוב.
כן, תקשיב...
אני לא יודע. הם בטח קיבלו מחיר טוב.
תקשיב... -הם בטח קיבלו...
בטח קיבלו מיליון דולר, בקלות.
האמת היא שזה די עושה לי הרגשה טובה.
באמת?
לא צריך לריב עם המטומטמים האלה, אתה יודע?
כוונתך לבעלים הקוריאנים,
או מי שזה לא יהיה. -כן.
כתבנו את הסיפור לפני שהיא נהרסה.
כמובן, ויש לנו סרטים ותמונות ודברים אחרים.
אפילו... -יש לנו כל מיני דברים.
הצוות התיעודי אפילו נכנס וצילם את החדרים
כשהם ביקרו אותך שם והסריטו את הסיפור שלך.
אני ממש נרגש בנוגע לספר, גיי.
זה עשוי להיות אחד הספרים הכי נפלאים שלך.
טוב, צריך לגרום ל"ניו יורקר" לפרסם אותו.
במילים אחרות, אתה מחכה רק
שהדבר הזה יתפרסם ב"ניו יורקר",
ואז נוכל לחגוג. -לזה אנחנו מחכים.
נתראה. -זה משהו לצעוק עליו,
להודות עליו לאל.
בסדר, טוב, הידד לך ולמלונית.
ביי, ג'רלד.
בסדר.
כשנאחזים בסיפורים, דברים משתנים.
כשאתה כותב ספרי עיון, אתה חושב, הכול סגור.
ואז מה קורה?
המקום שבו הסיפור התרחש, המלונית,
נעלם בחלל, אז אני צריך למצוא פתרון.
אז אתה לא צריך לצאת ולראות את המגרש?
זה יהיה שווה נסיעה? -כן.
טוב, מבחינתנו... -באמת?
מבחינתנו, התמונה של מגרש ריק תהיה חזקה מאוד.
אם תעשה את זה, אבוא איתך.
- מאנור האוס -
אני לא רואה הרבה שרידים.
הם פינו את השטח בהצלחה.
טיפה לא נוח לי ב...
תמיד אהבתי את הנכס הזה,
ובניתי את רובו במו ידיי.
ועכשיו הוא איננו.
בתנ"ך, כמובן, יש פתגם נהדר שאומר
לכול זמן, ועת לכל חפץ, תחת השמיים.
ואני מאמין שזמנה של המלונית הזאת תם.
מה דעתך? -עצוב.
עדיין עצוב? -כן.
אתמול בלילה חלמתי על המקום הזה, ובכיתי.
וג'רלד אמר, "מה קרה?"
ואמרתי, "כלום", והוא אמר, "מה קרה?"
ואמרתי, "געגוע למלונית.
וחלמתי שאני עדיין עובדת...
והרגשתי שזה אמיתי".
התעוררתי, ישנתי במיטה, בכיתי.
כן, עכשיו זה רכוש של מישהו אחר.
הוא השתמש בפניי במילה "כפרה".
הוא אמר, "אני רוצה לנקות את המצפון שלי".
כדי לזהות או כדי שאנשים יזהו אותו עם יצירה בעלת ערך,
ודי לכפר על מעשיו.
עוד נראה.
שב ואדחף את הרגל שלך מעל.
תודה, בנאדם. אלוהים, אתה טוב לב.
אני מקווה שכשכל זה יסתיים, אתה ואני ואניטה
נהיה חברים טובים כפי שהיינו לפני.
כדאי שנהיה טובים יותר.
אני מכיר את האיש הזה מאז 1980.
כשאני עובר על כמות הקשקושים של האיש הזה,
כשאני צריך להבהיר מה אמיתי ומה לא,
אני מנסה להיזהר כמה שיותר...
עם אדם בלתי אמין.
כשמדובר ב"ניו יורקר", העובדות חייבות להיות נכונות.
אני רוצה שהן יהיו נכונות. אבל בודק העובדות מדאיג אותי.
לכתב העת המחורבן הזה באמת יש בודקי עובדות.
אני לא מביט אל העתיד בעונג
כשהאדם בטלפון מה"ניו יורקר"
יתקשר אליו וישאל אותו על זה ועל ההוא.
וחצי מהזמן, הוא אפילו לא יודע מהן העובדות.
זה די סיפור אולטימטיבי של מקור אחד.
- הניו יורקר -
העובדה שגיי היה בשטח
וידע שדוכני ההצצה קיימים...
ידענו שהבחור לא המציא את זה יש מאין.
אבל במקום כמו ה"ניו יורקר",
חייבים לוודא שהכול מושלם.
כתובות, תאריכים, איות שמות.
על כל הדברים האלה עוברים בודקי העובדות בפרוטרוט.
זה ערך מוחלט שלא משתנה.
השאלה הייתה, האם נוכל להפוך את הדברים הזה למשהו
שלא הסתמך אך ורק על המחברות של ג'רלד פוס?
משום שמצאנו דברים שלא תואמים את הדיווח של ג'רלד.
- המציצן רכש מלונית -
הוא תיאר את רכישת המלונית בשנה מסוימת.
הצלחנו להשיג את שטר-המכירה,
ושמנו לב שזה לא מתאים לחלוטין עם התאריך בסיכומים שלו.
- 15 בנובמבר 1966 - 31 ביולי, 1969 -
בכל פעם שמצאנו אי התאמה כזאת,
רצינו שהקורא ידע בדיוק מה שאנחנו ידענו
מהבחינה של הטעויות של ג'רלד.
הבהרנו שכל מה שהוא ראה, בשפה שלנו, היה "עליו".
המציצן מספר לי שהוא קנה את המלונית הזאת ב-1966, ואני מצטט אותו.
בודק העובדות ב"ניו יורקר" מגלה שהוא קנה את המלונית רק ב-1969.
אלוהים, איך... לא כזה קשה לדייק בפרטים.
הוא צריך לדעת, כשהוא נותן לי מידע כזה,
שהחובה לתת פרטים נכונים... זה כאילו...
יבוא. לעזאזל. הלוואי... פתחו את הדלת!
הבחור שבודק, הוא אמר,
"אתה בטוח, ג'רלד, שזה 1966?"
ו"כן", הוא אומר, "טוב, אולי 1969?"
ואני אומר, "טוב, כן, יכול מאוד להיות". אמרתי, "אחת התשיעיות אולי התהפכה".
ו... אבל אמרתי, "אני לא יודע את זה".
אמרתי, "זה ייתכן."
אלוהים. העמדתי אותו במקום.
"סליחה, טעיתי במשהו. איבדתי את הניירת."
לא אכפת לי מהניירת. אמורים לזכור מתי קונים בניין.
הוא התחיל לסכם ב-1966,
ואפילו היו ימים ספציפיים כמו 26 בנובמבר,
עשרים ושמונה בנובמבר והרביעי בדצמבר. בשנת 1966, 67, 68.
הוא השלים פערים או כתב סיפורת? מה הוא עשה?
זה לא הגיוני.
אני תוהה עד כמה אני יכול לסמוך עליו.
אני יודע שהמלונית אמיתית. הייתי שם.
אז הוא טועה בתאריכים.
אבל לא אכפת לי אם הוא פתח את המלונית
בשנת 1965 או 1966 או 1967 או 1968. זה לא משנה.
המלונית הייתה בבעלותו 15 עד 20 שנה,
במשך הזמן הזה היה לו הרבה זמן להסתכל בהרבה דברים.
הסיפור הוא הסיפור, ואני ממשיך הלאה.
טוב, הבוקר ממש כואב לי.
זה לא מבשר טובות
משום שכשכואב לי ככה, סופה מתקרבת.
אניטה ואני פשוט מתבודדים.
כן, אנחנו לא מתחברים עם שכנים.
משום שגילינו, בגלל תחום המלונאות,
שזה חסר טעם.
משום שהדבר היחיד שתעשה הוא לחשוף את עצמך
וכל מה שהם יעשו זה לדבר עליך עם השכנים האחרים.
זה מה ששכנים עושים.
תראי, הנה עורבני כחול. רואה? שני עורבנים כחולים.
תראי אותם.
הם לא יודעים שמצלמים אותם.
אנחנו יודעים שאיש לא יבוא לבקר.
אף אחד לא בא לבית שלנו, נכון?
אף אחד. -מלבד הדוור.
אין לנו הרבה חברים.
כל החברים שלנו מתו.
החברים שלך. -למרבה הצער, כן.
תהיו פה כשזה יקרה, ואני רוצה שתהיו פה.
אני לא רוצה כלום... אני פשוט, כאילו... כולנו ביחד בעניין.
וזהו זה. אין אף אחד אחר.
כולם היו מודאגים מהכתבה המחורבנת.
אני בטוח שזה מדאיג גם את המציצן.
הוא זה שבאמת צריך לדאוג.
הוא שם בפרבר קטן של דנוור...
מחכה שיצלבו אותו.
- הניו יורקר - מלונית המציצן -
הנה זה,
בשער ה"ניו יורקר", בחלק הכי בולט.
לא יכולתי לדמיין מערך מרשים יותר לכתבה בכתב עת,
עם שם המציצן, ג'רלד פוס, לא נסתר, אלא ממש בכותרת.
"ג'רלד פוס קנה מלונית כדי לצפות באורחיו עושים סקס.
הוא ראה הרבה יותר מזה."
זאת כותרת נפלאה.
גם אם הוא שונא את הכתבה, הוא יאהב שהוא בולט,
כי העניין בבחור הזה הוא שהוא רוצה שיגלו אותו.
אם ימות, לא יהיה אכפת, לא ידעו.
אבל עכשיו אם הוא ימות...
הדבר הזה ישים אותו על המפה.
הודעת פטירה ב"ניו יורק טיימס".
ג'רלד פוס יקבל הודעת פטירה.
למה? כי הוא מציצן שדיבר. איתי.
מפורסם ב"ניו יורקר". הנה זה.
זה פשוט מבהיל.
בעל מלונית באורורה צפה באורחיו במהלך כמה מרגעיהם האינטימיים ביותר
והכול בלא ידיעתם.
זה נמשך עשורים.
והכול מפורט ב"ניו יורקר".
מלונית מאנור האוס הישנה עמדה פה, בפינת קולפקס וסקרנטון.
עכשיו, בנוסף לכל הסקס
שג'רלד פוס טוען שהוא היה עד לו כאן,
הוא גם טוען שצפה ברצח, אבל מעולם לא דיווח למשטרה.
מה? -כן דיווחתי למשטרה.
... אמר שקיבל מכתב מפוס ב-1980
לפיו אמר שהוא קנה את המלונית כדי לספק את נטיותיו המציצניות.
אחרי שהתקין אותם, הוא השתהה למעלה בעליית הגג
וביקש מאשתו לשכב במיטה למטה
כדי לבדוק אם תוכל לראות אותו דרך התריסים.
הוא גר בברייטון.
בשידור חי מאורורה, לאנס הרננדס, דנוור שבע.
אני לא מאמינה.
מה? -אני לא מאמינה.
לפתע התחלתי לרעוד קצת.
הבנאדם עצבני.
במשך שנים הוא הסתתר בעליית הגג. עכשיו, הוא נמשך החוצה.
אבל הוא הודרך, אם זו המילה, על ידי,
"אל תצא, אל תפתח את הדלת. אל תענה לטלפון".
הלו. מדברת.
זאת אחת הנשים שתפגוש ב"דנוור פוסט" עם גיי טליס.
איך היא השיגה את הטלפון שלי? -אני לא יודע.
שלום, מדבר ג'רלד.
היא כבר יודעת על הספר. -כן, גברתי.
מה הייתה השאלה שלך אליי?
רציתי לדעת אם כבר קראת אותו
ומה חשבת עליו.
טוב, את יודעת, זה...
החיים שלי, חיי הסודיים.
כן, זה יופיע מחר בעיתון
ונרצה לשמוע את מחשבותיך.
אני לא יכול... הלוואי שיכולתי לתת לך יותר.
אולי תחכי קצת? -לא, ג'רלד.
חכי קצת עד יולי כשהספר יתפרסם.
זה מה שהייתי מציע.
ואז תתקשרי אליי ואתראיין.
אבל לא צילמת את זה, נכון?
בחיים לא. זה היה לפני העידן האלקטרוני.
ג'רלד, מספיק.
לא אוכל לומר לך יותר מזה.
לא אוכל לומר לך יותר מזה משום שאני עדיין חתום על חוזה.
נתק את השיחה, ג'רלד.
לא אענה על יותר שאלות בנושא, לא עכשיו.
ג'רלד, אני חייבת ללכת.
ואשתי חייבת ללכת,
והיא מתכוננת ללכת ולעשות משהו ו...
ג'רלד.
טוב, בסדר, תודה רבה. להתראות.
איך השיגה את הטלפון שלי?
לא יודע, אלא אם גיי נתן לה, כי היא דיברה עם גיי.
תהיה כתבה ב"דנוור פוסט",
אז זה באמת ישחרר את הדברים.
כן דיברתי עם הכתבת מה"דנוור פוסט",
ודיברתי איתה, ויש כתבה.
אבל אין שום דבר בכתבה הזאת שלא הוזכר ב"ניו יורקר".
הלכתי להביא את העיתון הבוקר,
והבטתי בו וחשבתי, "שיט".
כתוב, "בעלים לשעבר של מלונית בקולפקס 'חושב שהוא המציצן הטוב בעולם'".
שם. הנה ג'רלד. במשרד שלו במלונית.
כתוב, "סקס, שקרים, אבל אין וידאו לבעל המלון".
ואז הנה הספר של גיי טליס.
אם הטלפון שלי יצלצל, פשוט אניח לו.
יש לי הרגשה שהאחים והאחיות שלי יתקשרו,
ואני לא יודעת מה לומר.
ג'רלד אמר לי לומר, "היי, זה רק סיפור. זה לא אמיתי".
נכון? אבל זה כן אמיתי.
תקשיב, בנאדם, עכשיו החרא קרה.
בדיוק דיברתי עם חבר שלי ממינסוטה.
כל מינאפוליס וסנט פול יודעות.
עכשיו זה בכל עיר באמריקה.
מצבי לא טוב. אני רועד כמו עלה נידף.
עכשיו שקט, אבל בקרוב מאוד לא יהיה שקט, לא נראה לי.
אני צריך לומר לכם משהו. אנחנו צריכים לדבר בכנות.
אני ממש עצבני.
ממש עצבני.
וסביר להניח שזאת אשמתי, אבל...
ואני פוחד.
יש בי המון פחד...
משום שאני אוהב את האישה הזאת שם ואעשה הכול כדי להגן עליה.
אבל כשגיי טליס...
אומר שם את המשפט האחרון, כשהוא מדבר על אוסף הקלפים שלי.
זה... מעולם לא רצית את זה שם.
אני לא רוצה שאנשים ידעו שיש לי כאן אוסף קלפים בשווי מיליון דולר.
מה אם עורך דין יסתובב ויתבע אותי?
והם ינעלו את הבית ואת כל תכולתו?
אני אפילו לא יכול למכור אותו
משום שנועלים אותו כי יודעים שהוא שווה מיליונים
וכך הם יכולים להשיג את הכסף.
אלוהים, מה...
ומעולם לא ראיתי את הדברים האלה.
הוא מעולם לא הראה לי את כתב-היד המחורבן.
הוא מעולם לא הראה לי את הדבר
שנכתב למען ה"ניו יורקר".
ואני הייתי מתעקש. "תוציא את זה משם!"
לא מכניסים לשם דברים כאלה. לא כותבים על כסף של מישהו.
כלומר, אני ממש כועס על גיי.
אני כועס עליו נורא משום שהוא היה צריך להיוועץ בי.
אני הבחור! לא הוא.
הוא גרם שזה יצביע עליו. "היי, אני הכוכב הגדול פה", אתה יודע.
"אני הכוכב הגדול.
כתבתי את כל הספרים האלה, והנה אני", אתה יודע.
ואז הוא כותב עליי שטויות.
זה הדבר היחיד שממש מעצבן אותי שם,
ואני ממש מעוצבן בגלל זה.
ונראה לי שלגיי ולי תהיה בעיה ממש קשה.
"הוא עדיין תוהה מהו המניע האמיתי של פוס בחשיפת סודותיו.
סיבה אחת עשויה להיות כסף.
טליס יוצר הקבלות...
עם היונבומר...
וגרון עמוק של ווטרגייט.
אנשים שלא רצו לקחת סודות לקבר.
פוס מקווה להתוודות אחרי 30 שנה ולזכות לכפרה."
זה נכון?
בערך, אבל לא עושים את זה כשעורכים רשימה של נכסיו.
ג'רלד, סלח לי. -כן, הבנתי.
זו לא אשמתו של גיי. זו גם אשמתך.
אני אשם בכול.
הוא התקשר אליך חזרה? -לא.
מה הוא חושב לעזאזל, שזה איזה משחק ארור?
ג'רלד, יש הבדל שעות...
שטויות. השעה עשר בניו יורק.
אני אומר לך, זה הופך להיות...
ג'רלד, פשוט תירגע. -אני לא רוצה להסתכסך עם האיש הזה.
פשוט רציתי לומר לך שאני אוהבת אותך ושתירגע, בסדר?
טוב, יקירתי. תודה.
היא חכמה.
הבנת אותי? -הוא בוטח בך.
אני יודעת, אבל הוא לא אם תאמרי לו משהו.
אני לא צריכה לומר כלום. את צריכה לדבר איתו...
שקט, בסדר? אל תבואי בינינו.
אל תעשי זאת שוב.
גיי, סליחה על ההפרעה. מדבר ג'רלד.
רק רציתי לשוחח איתך על כמה עניינים...
הייתי רוצה לשוחח איתך אם זה אפשרי, בבקשה.
אם אתה יכול, תתקשר אליי. אני מודה לך.
קדימה. אלוהים, המחשב הנייד הארור הזה איום.
"אתה מכנה את עצמך חלוץ, דובר אמת, מסתכן,
גבר שיש להשוות אותו, והוא אולי טוב יותר,
מאלפרד קינסי ומסטרס וג'ונסון.
האנשים אלה, למרות שהיום מכירים בהם ומכבדים אותם,
הושמצו כשהופיעו לראשונה בזירה הציבורית,
נתפסו כסוטים וכפושעים.
כעת הסיפור על ג'רלד פוס התפרסם,
וג'רלד פוס חייב, כאדם אמיץ וחזק, לעמוד גאה וקשוח.
אתה סובל את זה קצת
משום שאתה רוצה לחשוף את האמת של מי שאתה
ולמה אתה יודע את מה שאתה יודע.
בסדר, תחזיק מעמד כפי שאתלטים וחלוצים חייבים לעשות.
בברכה, גיי טליס, ידידך."
עכשיו תפגשו את הנבל.
זה ביחס לספר שכתבת?
לא כתבת ספר? -כן, אדוני.
אני יודע מי אתה.
תיכנס.
התקשרו אליי לפני זמן קצר.
שיחת טלפון מאיימת.
אני פוחד עכשיו פחד מוות. אני אפילו לא יודע מה לעשות.
הבחור היה רציני לגמרי בטלפון.
הטלפון צלצל והבחור אמר,
"אשלח את החברים שלי לשם והם יהרגו אותך
כי אתה מאיים עליי".
לא. תבין, אני גם לחוץ. -לא, זה בסדר.
אבל הבחור אומר, "אאיים עליכם".
הוא אמר... -"יש לי חברים". לא שמעתי הכול.
נזכרתי במשהו שהבחור אמר.
הוא אמר, "עכשיו אתה זה שצופים בו".
תודה, חבר'ה.
בן זונה, לעזאזל.
בן זונה.
אני לא יודע מה לעשות.
אני לא יודע אם להוציא את האקדחים שלי
ולהניח אותם ברחבי הבית
כשהם פונים בכיוונים מסוימים או מה.
אל תהיה כל כך עצבני, ג'רלד. -אני לא יודע.
לפעמים אתה נהיה עצבני כשאתה מוכן למות.
לא באמת. -בדיוק אמרתי לפני זמן קצר
שאני חושב שאמות לפני שהספר הזה יתפרסם.
זה יותר מדי לחץ בשבילי.
בידיים וברגליים שלי. אני מרגיש פחד.
"עשר בבוקר.
באים לתפוס אותי ולהרוג אותי משום שאני חתיכת סוטה עלוב.
היו לו הכתובת ומספר הטלפון שלי.
חשבתי שהכרתי את הקול, אבל לא הייתי בטוח."
לא תוכל להסתתר יותר, נכון?
לפעמים אני חושב ש...
זה לא אמיתי.
זה מעין עולם חלומי.
אתמול בלילה, חלמתי חלום כמעט כל הלילה שרודפים אחריי.
רדפו אחריי אנשים שניסו לתפוס אותי.
רצתי והסתתרי מפניהם ו...
זה נמשך המון זמן.
אילו ידעתי איך ארגיש
לפני שנה או שנתיים, בחיים לא הייתי עושה את זה.
אני לא יודע אם זה ישתנה.
חשבתי שתתעורר מחלוקת כשהמאמר ב"ניו יורקר" יתפרסם.
כל מי שקורא את זה רואה בזה סיפור מרתק.
- מלונית המציצן -
אנשים הולכים להגיב בצורה שלילית
בלי לחשוב על החומר בצורה רצינית.
על פניו, העובדה שהוא היה מציצן
ובנה את זה במיוחד כדי לצפות באנשים,
ועשה את זה במשך 30 שנה...
מעוררת אי נוחות.
זה יכול להטריד אותך.
אני חושב שזה היה קצת מוזר אם זה לא היה מפריע לך.
אבל אני לא חושב שזה בהכרח רע למכירות של הספר.
המו"ל אסר עליי לדבר עם אנשים.
לפי זה, אי אפשר לבטוח בי.
אנחנו נמצאים כמה שבועות לפני פרסום הספר.
עכשיו הוא צריך מישהו שיחזיק את ידו.
זה משהו שאני מתכוון לקחת על עצמי.
זו ההזדמנות האחרונה שלי להשתלט על "מלונית המציצן".
לא יהיה לנו ירח דבש שמח בדנוור.
זה הולך להיות מבאס.
שגבר בעל שיעור קומה כשלו,
ומניו יורק, שהוא בא לראות אותנו...
אנחנו פשוטי עם.
הוא לא מתרועע עם פשוטי עם.
גיי אומר שבכל פעם שהוא בא לבקר אותנו,
הוא רוצה שנתגנדר, לא כמו מה שאנחנו לובשים עכשיו.
הוא נוהג לצאת עם אנשים הדורים ביותר.
כל האנשים שלו הם...
כולם נשיאים ומנכ"לים.
הם מפורסמים, רובם.
שמעת אותי מבקר את גיי כמה פעמים.
פשוט חבל שהוא לא חלק איתי יותר.
אבל לא אתן לזה להרוס את הקשר.
זה קשור לספר.
עלינו להישאר מאוחדים.
כי אם לא נשאר מאוחדים...
אין לך כלום.
זה נראה נחמד.
נראה מי יצא ראשון מהמכונית.
הנה... הנה גיי הקשיש.
אוי, לא, הוא הביא לנו משהו.
ורדים! -אלוהים.
ורדים. -הוא לא היה צריך.
נכון, אבל הוא רוצה שהכול יהיה טוב.
הוא יודע שהיינו תחת המון לחץ.
הי, גיי. מה שלומך? תיכנס.
פרחים בשבילך. -תודה.
ותראו אותו. -מה שלומך?
מאיפה השיזוף, ג'רי? בסדר.
ג'רלד, אתה עושה היסטוריה.
העורך היה טיפה מודאג בנוגע לתגובת הקוראים.
נהפוך הוא, הם אוהבים את זה. אמרו שזאת כתבה מעולה.
הם לא מאמינים.
כך אנשים אומרים. אין להמציא את זה.
אין להמציא את זה.
ישבנו וקראנו את זה, את כל הכתבה.
וכלומר, זה היה...
יש שם טוב ורע. לא היללו אותך.
חלק מזה היה מפתיע, אבל חשבתי שזה היה בסדר.
אולי הייתי טיפה נסער,
כי מעולם לא ראיתי
משהו ממה שכתבת. -אני יודע.
ומעולם לא ראיתי את כתב היד שלך.
ג'רלד, יש לך זכות לדעה,
עכשיו, בחודש הבא, בעוד חמש שנים.
מה שאתה לא רוצה זה לשקר
ששיתפנו פעולה זה עם זה, ושהראיתי לך מה כתבתי.
אני לא צריך לנאום לך על עיתונות.
אבל אנחנו העיתונאים,
אם אנחנו באמת ישרים ולא עושים עבודה מחורבנת,
ויש רבים כאלה, אבל אני לא אחד מהם.
אני כותב הכי טוב שניתן.
וכשזה מתפרסם, והשם שלי מופיע, אז זהו זה.
אם אתה לא אוהב את זה, אתה יכול לירות בשליח,
אתה יכול לערוך את זה או לכתוב ביקורות גרועות, מה שהם עושים.
ככה זה הולך.
איזו שאלות נוספות יש? -לא הייתה שקיפות מלאה.
העניין ביומני המציצן שלך, שמתחילים ב-1966,
השאלה היא, מה בדיוק קרה?
הוא הסביר שהוא טעה עם התאריך.
במקום ב-1969 או... הוא כבר ענה על זה.
הוא ענה על זה. -בלבול.
אם אתה חוזר לאי ההתאמות בתאריכים,
הוא כבר ענה.
עוד כמה יש לנו לעשות? -אנחנו כמעט שם.
אז נמשיך, כי זה נגרר קצת.
יש לי שאלה פשוטה אליך, ג'רלד.
בסדר. -כן.
יש לך חרטות על כך שעבדת על הכתבה והספר הזה עם גיי טליס?
השאלה הזאת לגיטימית.
אתה נשאלת, בעיקרון, ג'רלד, אילו היית צריך לעשות זאת שוב...
או שמא זה... שאל את השאלה בעצמך.
זאת השאלה. -ודא שזאת השאלה שלך,
כי אני לא רוצה לשנות את השאלה שלך.
אני לא רוצה להשפיע על התשובה שלו. שאל אותו איך שאתה שואל.
ג'רלד, אילו היית צריך לעשות את זה שוב,
האם עדיין היית משתף פעולה על הספר?
לא שאלת את אותה השאלה והיא מוקלטת?
רק רגע. היו לו חששות, נכון?
נכון. -תגרום לו לומר את זה.
אני לא רוצה, משום שאני פה... כי מה שעשית זה פסול.
דיברת איתו בפרטיות והשגת תשובה.
כשאני פה... -לא.
אני משפיע על התשובה שלו. אתה לא מבין?
יש לך חרטות בנוגע לתהליך?
זאת תשובה מזויפת. זה לא הוגן כלפיו.
אני רוצה שתיתן לו לבקר אותי. מה שאתם עושים זה לעקר את זה.
אין לו... יש לו חששות. מובן שכן.
למה אסור שיהיו לו חששות?
אמרתי לו... חכה רגע. -אם אתה רוצה...
"אתה יודע, גיי, חשבתי שלא תשתמש בזה.
גיי, חבל שלא בדקת איתי." -אני יודע.
למה הוא לא יכול לבקר אותי? למה לא תוכל לאפשר ביקורת?
אני חושב שכבר אמרתי את זה. -תגיד את זה!
ביקשתי שלא תכניס את הרצח לספר.
נכון. ביקשת שאני...
זהו... אני לא. עשיתי מה שרציתי.
לא עשיתי מה שרצית. עשיתי מה שרציתי.
ללכת ולספר לציבור. -זאת הייתה הזכות שלך
כי היה לנו חוזה.
לשנינו הזכות. זכותך לבקר אותי.
ואין להם זכות לשאול שוב
אם תענה משהו מעוקר.
נהפוך את מה שאמרת... לא שמעתי את זה.
אבל בנוכחותי, לא תהיה כן
כפי שהיית לולא הייתי פה. וזה חלק מעיתונות.
למה שתהיה... איך אתה יודע מה הם חושבים?
מה שרע בזה
הוא שהם כבר שאלו אותך את השאלה הזאת שלא בפניי.
אז כשאני פה, הם רוצים שתענה אחרת,
מה שיחשוף אותך כצבוע. אתה לא מבין?
אני מבין. -ככה זה בעיתונות.
והם אפילו לא עיתונאים אמיתיים.
הם צלמים, אבל הם לא יודעים...
אז אתה חושב שכיוון שאני... -הם עבדו עליך.
הם יודעים שלא אומר להם משהו שלא אומר לך באופן אישי?
אמת.
אני לא יודע אם כן. -זה באמת נכון יותר מאשר לא.
ככה זה אנשים. -לא נרצה להכשיל אותך.
לא, אבל המטרה שלך היא שהוא יענה אחרת לאותה השאלה.
נגענו בנקודה רגישה?
יש הרבה שאלות מכשילות,
כי אני מכיר את המשחק.
אני לא רוצה להגן עליך או להיות הסנגור שלך.
אני לא רוצה להיות הביוגרף שלך, כי אני לא.
אני סופר שעושה מה שבא לו, ואתה עושה מה שבא לך.
בוא נפסיק. טיפלנו בזה? אנחנו בסדר?
זו הייתה שאלה טובה.
בואי, אשאל אותך שאלה.
את בסדר? -כן.
בואי. קבלי חיבוק.
כולם פה חברים,
אבל יום יבוא, כפי שגיי אומר, שנהיה עם אנשים שאינם חברינו.
נכון מאוד. את צריכה להתרחק מהם.
אם תתחיל לדבר לפני שהספר יצא,
ישתמשו במה שתאמר כדי לפגוע בספר
משום שהם רוצים להחמיר את המצב. -להפוך אותי לשטן?
הם רוצים לנצל אותך כי אתה נושא "חם".
אתה חדש. בדיוק הופעת באינטרנט.
היית ב"ניו יורקר" המזורגג. אתה נושא "חם".
הבנתי. -בסדר.
דבר למצלמה. אני רוצה לשבת פה.
ולשאוף קצת אוויר צח?
אוכל להישאר פה במשך שעה.
כן, יש פה פרטיות, וזה מה שאני אוהב.
אני רגיל למרחבים פרטיים.
מקומות שבהם אני רואה ובלתי נראה.
נהדר.
אני בטוח שעבדתי מספיק. השקעתי מספיק זמן.
חיכיתי יותר מ-25 שנה
כדי להוציא אותו מעליית הגג החשוכה שלו.
אבל חיכיתי בסבלנות,
עד שיכולתי להביא את הסיפור שלו ואותו אל עין הציבור.
זה סיפור טוב.
ואשאר איתו בקשר עד ששנינו נמות.
זה יפהפה.
בסדר.
חוקרים רבים כמוך חושבים שהם תמיד מקצועיים,
מנותקים ובשליטה,
והכול בשם העבודה, אבל זה לא נכון.
אני חושב שכל מי שמחזר אחרי קיום מסוכן כזה,
או צולל לתוך משהו שהוא, אולי, חלוצי...
אני אוהב לראות במה שעשיתי עבודה חלוצית.
אבל אתה כל הזמן מסתכן.
איך זה נראה?
זה יושב עליך טוב.
לדעתי זה מושלם.
יש הרבה פואנטות בספר שלך, אבל מה הפואנטה פה?
ביצעת מחקר מקיף. מה יוצא לנו מזה?
תן לנו עצה חינם אחרי כל המחקר הזה.
לזהות את עצמי מחדש ככתב. אני לא סנגור.
אני כתב שיצא לשטח וסיפר על המהות של אמריקה.
אנשים לא אוהבים את זה.
יש שמזהים בזה אמת.
כולם רוצים לכתוב את הרומן האמריקני הגדול.
למה לעזאזל הרומן האמריקני הגדול?
אני רוצה לעשות משהו שאיש מלבדי לא חושב שהוא נהדר, אבל שאני חושב שהוא נהדר.
אני לא מסכימה עם שיטותיך, וכשבאתי הייתי בטוחה,
חשבתי שאתה סתם זקן סוטה.
אבל אתה ממש לא. אתה פשוט עיתונאי שמנסה להעביר מסר.
זה הדבר הכי נחמד שניתן לומר עליי.
אני אף פעם לא יודע איך העבודה שלי תתקבל.
קיבלתי הרבה ביקורות גרועות.
- גיי טליס - מלונית המציצן -
למציצן שלל חלומות נשגבים.
הוא חושב שהוא יהיה הכוכב
ושיקראו על זה ברחבי העולם.
אני לא יודע מה יקרה. הוא לא יודע מה יקרה.
נראה.
- שבוע פרסום הספר -
- גיי טליס - מלונית המציצן -
מה אנחנו עושים כאן לעזאזל?
איך...
קיבלתי רק חדשות רעות בשלושת הימים האחרונים.
הטעות הכי גדולה שעשיתי...
הייתה לדבר היום עם כתב של ה"וושינגטון פוסט" בשם...
פול פרהי. -פול פרהי.
אני עייף כל כך שאני לא זוכר את שמי.
- גיי טליס - מלונית המציצן -
קיבלתי את המייל הזה מפרהי. הוא אמר, "אני רוצה לדבר איתך.
יש סתירות שאני רוצה לדבר עליהן.
יש לי מידע שפוסל חלק גדול ממה שכתבת
ומערער את המוניטין שלך כעיתונאי."
בשנת 1980, המציצן מכר את המלונית למישהו,
לחבר שלו, גבר בשם... -ארל.
ארל בלרד. -ארל בלרד.
שם שלא שמעתי עליו.
איך יכולתי לצטט את המציצן מהיומן שלו
כשבמשך שש שנים, המלונית בכלל לא הייתה בבעלותו?
אני מוכה אלם, זועם, מתוסכל, חסר ישע.
אני לא מסוגל להגן על עצמי
משום שכתב ה"וושינגטון פוסט" מציג בפניי עובדות
שהוא אימת, שהן עניין של רשומות ציבוריות.
הרגשתי... הלכתי לעזאזל. הספר הלך לעזאזל.
אז אמרתי שהספר שלי בזבל.
- הסופר גיי טליס מתנער מספרו האחרון בעקבות שאלות בנוגע לאמינותו -
- "לא אקדם את הספר הזה", אמר הסופר. -
- "איך אעז לקדם אותו כשהאמינות שלו בזבל?" -
עכשיו שלחתי את הספר המזוין לזבל.
זה סוף העניין.
הסיפור ב"וושינגטון פוסט" התפרסם בכל העולם המזוין.
- הסופר גיי טליס מתנער מספרו האחרון לפני פרסומו -
- אמינותו בזבל -
- מיירט את הספר שלו -
- סופר בצרות -
זה הסוף.
זה הסוף שלי.
- מתמודד עם שאלות על אמינות -
- האם עבדו על גיי טליס -
שיקרו לי. ראיינתי שקרן.
מעולם לא ראיתי בג'רלד...
לא דיברתי עם וולטר קרונקייט, טוב? דיברתי עם איזה פסיכי.
חשבתי שידעתי קצת, אבל בכלל לא הכרתי אותו,
משום שהוא פשוט הונה אותי לגמרי
מבחינת הקריירה והמוניטין שלי.
תענה ותגיד שיחזרו אליי, בבקשה.
התקשרתי לג'רלד פוס. אמרתי, "אלוהים! מה לעזאזל קורה פה?"
ממש כעסתי. הספר כבר יצא לאור.
- מלונית המציצן גיי טליס -
צרחתי על המציצן, "המוניטין שלי בזבל.
גם שלך.
הקריירות המזוינות שלנו גמורות. אכלנו אותה, מותק.
כאן עבדו עליי,
או פותיתי על ידיך בחיפוש שלי אחר עלילה אמיתית וטובה.
זה סיפור לעניין.
אבל עכשיו צריך להגן עליו שהוא לא סיפורת.
וחשבתי שאני לא כותב סיפורת.
וגרמת לי להיראות כמו רמאי".
חשבתי שארל בלרד כבר מת.
מעולם לא הייתה לו חשיבות בסיפור,
אז חשבתי פשוט להשאיר אותו מחוץ לסיפור.
אבל ההפך הוא הנכון, אז...
ארל ואני צפינו ביחד.
קניית המאנור האוס הייתה רעיון שלו.
העסק שלי איתו היה בין חברים.
או בין מציצים.
אחרי שמכרתי לו את המלונית, הוא הרשה לי לבוא וללכת כרצוני.
כמעט כל לילה.
אבל עכשיו הוא לא רוצה שאף אחד יידע שהוא היה מציצן.
זו המילה שלו מול המילה שלי.
ולכן, הספר...
נשמע שאלוהים קורע אותו לגזרים.
ממש קודר פה.
מעונן, והתחושה במקום מזכירה את ההרגשה שלי.
איכשהו הייתי רוצה ללכת לאיזה מקום ולהסתתר.
גיי אמר, "אתה ואני נמות כזקנים,
ויזכרו אותנו כשקרנים".
אכזבתי את כולם. בייחוד את גיי.
הוא גבר מכובד והגון ואני נכנסתי לחייו והרסתי אותם.
מאוחר מדי. הנזק כבר נעשה.
זה הרג את זה. הספר מת.
הספר באמת מת.
- סופר מרגיש שהונו אותו -
- ברנס ונובל דנוור, קולורדו -
כמה יש להם?
שם. אחד?
והם מכרו שלושה? -שלושה בסך הכול.
אלוהים. זה...
הספר ממש מוסתר שם.
איש לא יראה אותו.
-נראה.
חשבתי שבאזור המטרופולין של ניו יורק
יימכרו חמישה מיליון עותקים.
אילו ביקורות?
רוצה שאראה לך? -אשמח לראות כמה.
זה היה ב"ניו יורק טיימס". זה היה ב"ולצ'ר".
"מעורר מחלוקת." אני לא אוהב את זה.
- ג'ק שייפר מבקר את הספר מעורר המחלוקת של גיי טליס על מציצנות -
הם אומרים שכל מה שכתבתי פה הוא שקר.
הם אומרים שגיי יודע את זה.
טוב, מי השמוק הזה, ג'ק שייפר השמוק הזה?
זאת העבודה הכי מחורבנת שראיתי בחיים שלי.
אפשר לראות את זה, אניטה?
אם משהו יהרוס את זה, זה בהחלט יהיה זה.
אין בזה שום דבר טוב, אף לא דבר אחד.
אני מבין למה הוא לא התקשר אליי, כי הוא לקח הכול ללב.
עברתי רק על העמוד הראשון, וזה סיוט.
אני אומר, תורידו את הספר מהמדף ותשכחו ממנו.
הנה.
ידענו שמשהו קורה. לא רצית לספר לנו.
ביקרו אותו כי הוא לא הסגיר אותי.
זה מה שכתוב כאן.
"טליס אשם כמו הבחור הזה." "פחדן."
טליס אמר, "אז שוב עליי להגן על עצמי.
אבל הבעיה האמיתית עוד מחכה לנו."
נראה שיש קרע אמיתי בין גיי לביני.
לעולם לא יוכלו לאחות אותו.
ואני אאשים אותו והוא יאשים אותי, וככה זה.
וכל הדברים פה...
בא לי להשמיד את זה עכשיו.
זו הפניית אצבע מאשימה אל המציצן
שהוא לא יותר מאשר יצור מגעיל.
נו? זה נכון.
אלוהים, אניטה.
טוב...
אני מניח שאני...
מה את עושה פה מאחור, אניטה? -כלום.
- יום הולדת שמח ג'רלד! -
ג'רלד? -מה?
יום הולדת שמח
זה לא נחמד?
יום הולדת שמח
יום הולדת לג'רלד
יום הולדת שמח
רוצה לנשוף?
תביע משאלה קודם.
"לייט נייט" עם סת' מאיירס.
הערב, קריסטן ויג.
קיקי פאלמר.
המחבר, גיי טליס.
הנה הוא.
בהשתתפות להקת השמונה-ג'י עם תומאס לאנג.
ברוכים השבים.
האורח הבא שלנו
הוא אחד העיתונאים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
ספרו האחרון, "מלונית המציצן", בחנויות עכשיו.
קבלו בבקשה את האיש המוכשר, האגדה, גיי טליס.
רציתי להיות סופר
אולי לא של האנשים הנכונים, אלא הלא נכונים, הצד הלא נכון.
ב"מלונית המציצן" מצאת מישהו שהוא, אולי, בצד הלא נכון.
זה גבר שפנה אליך
ואמר, "נראה לי שיעניין אותך לכתוב על זה".
הוא תפס את הבחור הנכון. -כן.
אשאל אותך על זה.
ה"וושינגטון פוסט" ראיינו אותך
והם גילו כמה סתירות בסיפור שלו
מבחינת השנים שהמלון היה בבעלותו.
אתה אפילו כותב בספר שלא תוכל להתחייב על כך שכל מה שהוא אמר נכון.
האם הוגן מבחינת ה"וושינגטון פוסט"
לרדת עליך כי העובדות שגויות?
אני אולי נשמע אנוכי, אבל אני לא מנסה להיות אנוכי.
ה"וושינגטון פוסט" טעה.
ה"וושינגטון פוסט" אמר שבתקופה הזאת המלונית לא הייתה שלו.
ולא ידעתי על זה, והייתי נסער מאוד.
אמרתי, "לא אוכל להמשיך ולתמוך בספר הזה".
אבל למחרת התקשרתי לבחור שקנה את המלונית,
והוא אמר, "הייתה לו גישה. היה לו המפתח".
אילו ידעתי ביום שאמרו לי את מה שאני יודע כעת, או למחרת,
לא הייתי מתנער מהספר.
טעיתי. הגזמתי בתגובה שלי.
כעסתי מאוד, וגם הובכתי מאוד,
משום שתמיד התגאיתי בחיי... כתב אמין, זה מה שאני.
אילו גיי היה פה, הייתי אומר, "הי, גיי, אני מצטער.
ואני יודע שיש איזו דרך שנוכל להרגיש קרובים רוחנית.
תמיד היה לנו אמון אדיר זה בזה,
ואני מאמין שאכזבתי אותך,
משום שלא סיפרתי לך את האמת על ארל בלרד".
ביומנים, דיברתי על המציצן.
וזה ריק ובודד.
משום שאין לך עם מי לדבר,
או לספר לו על רגשותיך.
ואיכשהו, אני מרגיש שכשאני מדבר איתכם,
זה כאילו מישהו פתח צינור ניקוז...
ואני מסוגל להשתחרר מהמחשבות האלה.
ואני אוהב אתכם.
אני לא יודע, אני מרגיש איתכם קשר של ידידות
שאני לא מרגיש עם הרבה אנשים.
אני אומר לך, הופתעתי מאוד...
ששיתפת פעולה ככה.
לא האמנתי שתהיה דרך שתוכל לבוא ולצלם אותו.
כשקיבלתי רשות שתבוא...
ביום הראשון שהגעת, הוא דיבר בחופשיות.
חשבתי, "הוא יודע מה הוא עושה?"
- חיי סופר -
הוא פתח את ביתו בפניך, את חדר השינה שלו, אפשר לך גישה לאשתו.
הוא אהב את הפרסום. המצלמה הדליקה אותו.
ושם זה היה.
זה תהליך הפוך.
עכשיו צופים בו.