:סנכרן לגרסה זו !Extreme מצוות Nigellus
תורגם על ידי עמית יקיר בלעדית עבור ליונטוורק
.טיפסנו, כי זה כיף
.ובעיקר, זה היה כיף
.זה כל מה שעשינו
והיינו אנרכיסטים למדי .ודי חסרי אחריות
לא אכפת היה לנו מכל אחד אחר ,או כל דבר אחר
.רצינו פשוט לטפס על גג העולם .וזה היה כיף
.פשוט כיף אמיתי
.ומדי פעם טעינו ללא הבחנה .ואז כבר לא
בשנת 1985 שני חברים צעירים ,מאנגליה, ג'ו סימפסון, וסיימון יאטס
.טיילו לפינה מרוחקת בפרו
מטפסי הרים אמביציוניים, אשר מטרתם ... הייתה לכבוש את המקום
אשר מעולם לא דרכה בו ... רגל אדם - פני השטח המערביים
ובגובה של 7,000, מטר של .פסגת ה"סיאולה גרנד" הידועה לשימצה
סיפורם הפך לאגדה .בקרב מטפסי הרים
הגענו לפרו כאשר אני הייתי .בן 25, וסיימון בן 21
אבל עשינו כבר הרבה טיפוסים .באלפים
לטפס על הרים אשר כף רגל מעולם לא ... דרכה שם, או על רכס הרים
,זו היתה מטרתי בחיים .והתקדמתי לעברה
חבר שלנו, אשר עשה כמות מדהימה ... של טיפוס הרים בדרום אמריקה
ראה את פני-השטח .באמצע שנות השבעים
אני חושב שהוא אמר שזה יהיה .אתגר בלתי רגיל
זה היה ההר הגבוה האחרון ,בשרשרת ההרים הזאת
.אשר מעולם לא טיפסו עליו
.יש שם נעלם גדול
.אשר המריץ אותנו להתקדם לעברו
- לגעת באין סוף -
היה זה מקום מבודד במרחק .שני ימי הליכה מהכביש
,ההרים מסביב נראו ענקיים
.בהשוואה להרים אשר ראיתי באלפים
,לבסוף, הגענו לנקודה ."הקרובה ל"סיאולה גרנד
לא יכולנו להמשיך עם החמורים .מנקודה זו והלאה
אני מניח שזה היה כ-7-8 ק"מ .מתחתית ההרים
ידענו ש"סיאולה גרנד" נמצאת .מאחור, אך לא ראינו אותה
פגשנו את הבחור שנקרא ריצ'ארד הוקין .בלימה. הוא טייל לבדו
ואני חושב שאמרנו: "מדוע אינך פשוט "?מצטרף אל הטיול שלנו
אני חושב שהוא אמר שאינו יודע .דבר על טיפוס-הרים
למעשה לא כל כך ידעתי .באיזה חלק של פרו אני נמצא
.או למה אני נכנס
רצינו את ריצ'ארד מכיוון ,שכאשר היינו בהרים
,אם הוא היה נשאר במחנה בסיס .הוא יכול היה לשמור לנו על הציוד
.למדתי להכיר את סיימון די טוב
,איני יודע אם זה בגלל אישיותו
,או בגלל שהוא היה יותר סלחני כלפיי
בתור אחד שאינו מטפס .באוירה הזאת
אבל מצאתי שהיה לי קשה מאוד .להכיר את ג'ו
הייתי יותר אמביציוני לעשות .זאת מאשר סיימון
.ל"סיאולה גרנד" הייתה משמעות חשובה
ידענו שמספר משלחות .נכשלו שם
, אם אף אחד לא ניסה בעבר .זה לא יהיה אותו דבר
,זו היתה העובדה שאנשים ניסו ונכשלו .כך שידענו שזה קשה
והרגשתי היתה - "ובכן, אנחנו נעשה ".זאת, אנו טובים יותר מהם
מאז שנות השבעים אנשים ... ניסו לטפס
על הרים בשרשרת ההרים ."הנקראת - "סגנון האלפים
"בעיקרון, הכוונה ב"סגנון האלפים ,היא שאתה אורז תרמיל גב
ממלא אותו בבגדים, מזון וציוד ,לטיפוס
ואתה מתחיל במחנה הבסיס .ומנסה לטפס על ההר
.אתה מנסה לטפס בפעם אחת
אינך מתקין שורת חבלים ,במעלה ההר מראש
אין לך ציוד מחנאות להצטיידות .ולירידה חזרה
זה הסגנון הנקי ביותר, וזה הסגנון ."אשר ג'ו ואני טיפסנו על "סיאולה גרנד
זוהי דרך מאוד מחייבת של טפוס .מכיוון שאין לך סימון לנסיגה
,אם משהו משתבש .זה יכול להיות רציני מאוד
אין הצלה, אין מסוק לחילוץ ואין .אנשים אחרים
.אין מקום לטעויות
,אם תפגע בצורה קשה .סביר להניח שתמות
.לא ראיתי את זה מהזוית הזאת .וזה נראה לי מוגזם
:חשבתי משהו כמו .אלוהים, זה גדול
נראה קשה מכפי שחשבתי .וציפיתי
.אבל הייתי נלהב
- היום הראשון -
.ההתחלה הייתה מצויינת
.אנו חיים למען זה
.אני אוהב את התנועה שבטיפוס
כאשר אתה מטפס היטב .ההרגשה היא נהדרת
.זה כמו שילוב בין בלט להתעמלות
.זה שילוב של כוח וחן
בשבילי, ההרים הם המקום .היפה ביותר בעולם
כאשר אני עולה עליהם אני ,חש תחושה מדהימה של מרחב
,ותחושה נהדרת של חופש ... כאשר אני מתרחק
.מכל הבלאגן שיש לנו בעולם
אני חושב שהפתענו את עצמנו .כאשר טיפסנו לגובה של 300 מ' בקרח
וכאשר עלינו לנקודה בה הקרח ,עובר בתוך סלעים
.אשר גרמו למדרונות מכוסי קרח
.התחלנו לטפס בצורה מורכבת בתוכם
...העובדה שאתה קשור לשותף
משמעותה שאתה בוטח בצורה .בלתי רגילה בכישוריו ויכולותיו
- אך, בנקודה מסווימת אתה חושב
,למען השם, סיימון אל תיפול כאן" ".למען השם, אל תיפול פה
החבל יכול להיות דבר שבמקום להצילך .דווקא לגרום למותך
,אם השותף של נופל וכל הציוד נתלש .אתה מת
.אתה נופל איתו
,אם אתה מתכוון לטפס בצורה זו ... תהיה חייב לסמוך
.לחלוטין על השותף שלך
אני חושב שהיינו מאוד מרוצים .בסופו של היום הראשון
.טיפסנו הרבה, וטיפוס מצויין
והיינו די בטוחים שאנו .צריכים לעשות זאת
- היום השני - הגובה הזה גורם לך להתייבשות, במידה עצומה
,אתה חייב לשתות הרבה נוזלים .לפחות 4-5 ליטר ביום
.והדרך היחידה היא להמיס שלג
.הכול דורש זמן רב
לעשות חליטה בודדת בגובה זה .לוקח זמן ממושך
סביר להניח שלוקח שעה .לעשות שתי כוסות
זו הסיבה שלא חלטנו מספיק .כפי שהיינו צריכים לעשות
.אבל גם לא היה לנו מספיק גז
.אין הרבה סיכון לחיינו כעת
ועל מנת להחזיר מוטיב של סיכון .אנו צריכים להפיג את השיעמום
במובן הזה, זה גורם לך תחושת חיים .יותר גדולה
מעולם לא הייתי בגובה כזה ... לפני כן וזה
ומאמץ קשה ביותר לטפס .על קרח כך
לא רק שזה קשה באופן טכני ,ולא יציב ומפחיד
.אבל פעימות לבך מואצות בגלל הגובה
.וזה נעשה מאוד קר
,והיינו בגובה של 5,800-6,000 מטר .הייתה רוח
,ואז החל לרדת שלג
אשר גרם לאבקת שלג .להכות בפנים שלנו
השלג למעשה נדבק .ללבוש שלנו
ואז הוא קופא, וזה כמו ללבוש .חליפת שריון קפואה
...החלק האחרון של פני השטח
היה ה-100 מטר המפחידים .ביותר של הטיפוס
.אבקת שלג שאינה יציבה לחלוטין
.שום עוגן באף נקודה
הטיפוס הפך מאוד מאוד מעייף .מבחינה פיסית
לקח לנו כ-5-6 שעות לטפס .כ-65 מטר
.המשכנו במידה רבה לאחר שכבר החשיך
נעשה לי קר מאוד מכיוון ... שאני ישבתי
.בעוד סיימון ניסה לטפס
.הייתי קרוב לתת-חום
אתה יודע שאם תמשיך ,למרות הכול
.הכול יידפק
.אז חפרנו מערת שלג
- היום השלישי -
,בבוקר, במזג אויר טוב
ראינו למעשה את מה .שניסינו לטפס
...זה היה חלום-בלהות
מחורץ ומלא באבקת שלג מסותתת .שנגרמה כתוצאה מהשלג שירד
.בכל מקום דמוי מקצפת ופטריות וכרכובים (כרכוב= בליטה ענקית בקצה עליון)
שמענו על האבקה המוזרה הזאת ,שנוצרת בהרי האנדים
.אך מעולם לא ראינו אותה לפני כן
איני מבין את הפיסיקה שמסבירה מדוע .אבקת שלג נשארת בשיפוע תלול
באלפים, היא היתה פשוט נופלת .אם השיפוע הוא מעל 40 מעלות
זה היה הטיפוס המסוכן, הלא יציב .ומרפה ידיים שעשיתי מעולם
,למעשה פחדנו שנגיע למבוי סתום
.ולא נוכל לעלות יותר
מכיוון שידענו שלא נהיה מסוגלים ,לרדת חזרה למטה
.דרך מה שטיפסנו כבר
.טיפסנו לתוך מלכודת
ולא רק זה, יכולנו לראות את ה-150 .מטר של נטיף המחכה לנו
ואז, רווח לנו מאוד כאשר ,בשעה 14:00
.הגענו לרכס הצפוני של השטח המערבי
ונשבענו שאיננו רוצים .להתקרב לאף אחד מהחריצים שוב
,כאשר הגענו לרכס .היינו די עייפים
,אני הייתי מחוסל. ואני זוכר שחשבתי
."או אלוהים, עשינו זאת"
כעת, לא אוטרד מכך שלא עליתי" ".עד למעלה
ואז חשבנו, "רגע, אם עשינו את ",כל הדרך הזאת
"כדאי שנשאר קצת בפסגה"
,איני אוהב במיוחד להשאר בפסגה .מכיוון ש-80% מהתאונות קורות בירידה
...החלטנו עוד לפני שטיפסנו, שנרד
...דרך הרכס הצפוני של ההר
"בין ההר "סיאולה גרנד .ובין הר אחר שנקרא ירופג'ה
ואז נוכל לגלוש למטה לקטע .קטן יותר שעל פני השטח
.עננים גדולים התקרבו אלינו ממזרח
,ציפינו שהרכס הזה די גלוי
.ושיהיה די קל לירידה
.קיווינו שנוכל למעשה ממש לצעוד
.והתברר שזה היה די קשה
.זה היה נורא
מדרונות תלולים בצד המערבי, עם ,כרכובים תלויים
ובצד המזרחי חריצים תלולים היורדים .לאורך 1,000 מטר מתחתינו
.זה היה הלם. ודי מסוכן
בשלב הזה, דברים החלו .לצאת מכלל שליטה
כחצי שעה עד שעה לאחר שעזבנו .את הפיסגה, היינו אבודים
.היינו בשממה כעת ולא יכולנו לראות דבר
,אז הייתה הפוגה קלה בעננות ,וראיתי את הרכס
.אז התחלתי לטפס עליו בחזרה
לא ידעתי שזה היה צידו ... של הרכס שהייתי בו, אבל
אך היה זה למעשה כרכוב .ענקי תלוי מכוסה בשלג וקרח
.ואני למעשה צעדתי מעליו
,נשארתי תלוי, והסתכלתי למטה ... בזמן שכל השלג והקרח
נפל ממני לכיוון הצד המערבי ."של "סיאולה גרנד
...עליתי חזרה על הרכס וצעקתי לג'ו
- שמצאתי את הרכס. כך אמרתי לו
"!מצאתי את הרכס, ג'ו"
,קיווינו לרדת באותו יום
אבל כאשר החשיך, היינו .עדיין בגובה רב
.עדיין ב-6,500 מטר
,ובלילה ההוא, כאשר הרתחנו מים .הגז נגמר
- היום הרביעי -
...היה לי די ברור בבוקר שלמחרת
שירדנו את הקטע הגרוע .ביותר של הרכס
והייתי לגמרי בטוח שנחזור .למחנה בסיס באותו היום
בשלב ההוא חשבתי שסיימנו .כבר את כל עניין הטיפוס
.הקדמתי את סיימון
ולפתע נתקלתי בקיר אנכי .שחצה את הרכס
ירדתי על ברכיי וידיי ותקעתי ... את הפטיש והגרזן שלי בקרח
.וכך הורדתי את עצמי מצוק הקרח
כאשר הגרזן והפטיש תקועים,אתה מקשיב .לרעש שהם משמיעים ומתסכל עליהם
,כעת הייתי תלוי עם הגרזן והפטיש ... הוצאתי את הפטיש ו
מה שרציתי לעשות הוא לתקוע אותו .בקיר האנכי
אני התנדנדתי והפטיש נכנס פנימה ... והוא השמיע
.קול מוזר
,וחשבתי לי: "ובכן, אוציא אותו החוצה ".ואמקם אותו במקום טוב
רק רציתי להכניס אותו בצורה .מוצקה ויציבה לאורך כל הירידה
ועמדתי לתקוע אותו .שוב בקרח
הכאב הזה... הציף את ... הירך שלי
.והברך שלי כאבה מאוד מאוד
הפגיעה גרמה לרגלי התחתונה .לעבור דרך מפרק הברך
,כאשר העצם נכנסה לשוק ...היא מייד הבקיעה אותה
.והמשיכה למעלה
כאב לי מאוד, ולא יכולתי להתמודד .עם זה בתחילה
.המשכתי לנשוף והכאב החל לפחות ... אני זוכר שהסתכלתי לכיוון
מערב וראיתי שאנו נמצאים ,"באותו גובה של פסגת "רסאק
.כך שהיה לי קנה מידה היכן אנו נמצאים
וחשבתי, "לעזאזל, לא יתכן ,"ששברתי את רגלי
".אם אכן שברתי אותה, אני מת"
.ואז החבל נעשה רופף
.ידעתי שסיימון בא לכיוון שלי
.לא יכולתי לחוש את עצמותיי
.מיששתי את רגלי בידי, לא היה בה דם
.והכאב שכך במידה מסויימת
,וחשבתי, אולי אני תשוש
.יתכן שקרעתי רצועה או משהו
.ניסיתי לעמוד על הרגל
,הרגשתי את העצם חורקת וכל זה .וידעתי אז שרגלי נשברה
,המבט שהוא נתן בי .נשאר במוחי
מבט של הלם וייאוש .ואימה
.הרבה דברים במבט אחד
"?והוא אמר: "האם אתה בסדר
- אני חושב שזה עלה בדעתי לומר .כן, אני בסדר". זה היה טיפשי"
".אני חושב שאמרתי, "לא, שברתי את רגלי
- מיד, גורלינו נחרץ. חשבתי ."אלוהים, אנחנו אבודים"
,אם מישהו מאיתנו יצליח לצאת מזה זה אומר שפעלנו כשורה
...זה עלה בראשי, רק חשבתי
,אם הוא יחליק מהצד של ההר כעת" ,"אוכל פשוט להסתלק
ולעזוב אותו, ולרדת בעצמי למטה" ... "וכך לחסוך לעצמי את כל הטירחה
בלנסות להתמודד איתו ועם" ".המצב שבו אנו נמצאים
הוא נתן לי משככי כאבים אשר .למעשה היו כדורים נגד כאב ראש
.והוא לא דיבר על כלום
...זה היה כמעט כאילו הוא .ידע מה המשמעות של כל זה
הוא ידע ש... ואני ידעתי שהוא .יצטרך לעזוב אותי
- הוא יכול היה לומר משהו כמו ".אני רק הולך להזעיק עזרה"
."ואני הייתי אומר - "כן, בטח
.כי ידעתי שאין עזרה
זו הייתה דרך קלה עבורו .לומר זאת
לא חשבתי ששנינו חושבים ברצינות שיש .באמת איזו ברירה
איני יכול להצביע על הסיבה שגרמה .לי לחשוב שמשהו קרה
,והתחלתי לחשוב - "האם אחד מהם מת ?"או ששניהם מתים
אפילו "אם אחד מהם מת, לא שאני רוצה ... שמישהו מהם ימות", אבל
"?אם אחד חוזר, מי אני רוצה שזה יהיה"
,זה ישמע קצת קר לומר זאת ... אבל אני מניח
.אני מעדיף שזה יהיה סיימון
."חשבתי - "אה, הוא לא עוזב
נרגעתי קצת והצלחתי ... להתרכז שוב
.במחשבה איך אני מוריד אותו מההר
.שוחחנו ביננו, מה עלינו לעשות
חשבנו, ובכן יש לנו שני חבלים .באורך 50 מטרים
אם נקשור אותם יחד, יהיה לנו חבל .באורך 100 מטר עם קשר באמצע
אז קשרתי בצד אחד וסיימון .קשר לצד השני
בתיאוריה, זה יכול היה להוריד .אותי 100 מטר למטה
למצוא עוגן אמיתי על מנת ,להוריד אותו אינו עניין של מה בכך
מה שעשיתי הוא לחפור בור .בשלג לשבת בתוכו ולחבק את עצמי
.ושכבתי בין רגליו
.וסיימון החל לרדת
הורדתי אותו באורך חבל ,אחד, 50 מטר
.ואז הקשר צץ בין שני החבלים
כעת הקשר לא עבר בין .מהדק המתכת
.אז הוא עצר אותי
עמדתי על רגל השמאלית .שלא נפגעה
.על מנת להוריד את המשקל מהחבל
הרפיתי מספיק על מנת ... לאפשר לו להתיר את החבל
להשחיל את החבל חזרה ... למתקן ההורדה, עם הקשר בצד השני
ולהדק את זה שוב לגופו, ולהוריד .אותי את ה-50 מטר הנותרים
,הוא היה מוגן בצורה סבירה .ואני ירדתי והצטרפתי אליו
.וחזרנו על התהליך מחדש
,סיימון ניסה להוריד אותי מהר
וכתוצאה מכך כף רגלי הייתה נתקעת .כל הזמן וגורמת לברך להתכופף
.וזה כאב בצורה בלתי רגילה
אני זוכר שכעסתי עליו .בגלל שהכאיב לי
,"וחשבתי - "עשה זאת לאט
למרות שידעתי שהוא חייב לעשות .זאת מהר, לא היתה לו ברירה
,היו לו פנים מאוד כעוסות ,אני זוכר שהבטתי בו
ותהיתי האם הוא מעוצבן .בגלל כל הענין הזה
לא יכולתי לצערי, להתייחס יותר מידי ,לזעקות כאב שלו
.מכיוון שהיינו מוכרחים לרדת
,חפרנו בורות בתוך אבקת השלג
והם החזיקו מעמד את אורך הזמן .שלקח להוריד אותי
.אך למעשה הם התפוררו סביבו
,והוא הוריד אותי בחבל שעוביו 9 מ"מ .זה בערך העובי הזה
.הידיים היו קפואות
,מה שהוא עשה, היה יוצא מן הכלל
מעולם לא שמעתי על חילוץ כזה .שנעשה על ידי אדם אחד
.כעת אנו יורדים בזמן סופה משתוללת ,איני יודע מה היתה הטמפרטורה
אך אני מניח שזה היה .בסביבות מינוס 80 או משהו כזה
,איבדתי כליטר דם ברגלי .גופי היה בשוק ובתת חום חמור
בנקודה זו היינו צריכים לחפור .מערת שלג ולהסתתר
להכנס לשקי השינה שלנו .ולהרתיח מים על מנת להעלות את חום גופנו
.לא יכולנו, כי הגז שלנו נגמר
ואיבדנו שליטה כי לא יכולנו ... לחפור מערת שלג
,ולהסתכן בכך שנילכד בה .אם הסופה תמשך
,נראה היה לנו שאנו למעלה בשלב הזה .למרות שבעצם היינו למטה
.והתחלתי לחשוב לאט
,אולי אחרי זה, יהיה לנו עוד אחד" ."ונהיה על הקרחון
ואז פתאום הכול התקשה באזור ,המרפקים שלי, וקפוא
וזה נעשה תלול, לרדת בשיפוע ,ולפתע הפך לתלול
.וחרדתי מאוד
,צעקתי בכל כוחי לעבר סיימון שיפסיק .אבל הוא לא שמע אותי
שמתי לב שהתווסף עוד משקל ,על החבל
.אך לא ממש התייחסתי לזה - אני רק חשבתי
."טוב, הוא עובר במדרון תלול"
כאשר הבטתי למטה, והסתכלתי ,בגלל שהיה שם נטיף ענק מתחתיי
.נחרדתי לגלות לאן הגעתי
ויכולתי לראות בברור שזה היה ,בקיע גדול ישר מתחת לצוק
.בערך 25 מטר מתחתיי
ניסיתי לראות עם הגרזן אם אני ,יכול להגיע לקיר שהיה שם
,אני חושב שאיך שהתחלתי לעשות זאת .הרגשתי שאני מורד שוב
,וחשבתי - "אלוהים, אל תעשה זאת ,"אל תעשה זאת
מכיוון שידעתי שאין מספיק חבל .להוריד אותי עד לתחתית
אם לא יכולתי להוריד את המשקל ... שלי מהחבל
,הוא לא יכול לנתק את החבל .להגיע לצד השני
,ידעתי את זה והתחלתי לצעוק שוב .שלא יוריד אותי
המשכתי להוריד אותו, עד שהגעתי .לקשר, ואז נענעתי את החבל
זה היה הסימן שלי אליו .להוריד את משקלו מהחבל
.אך דבר לא קרה
.ודבר לא המשיך לקרות
,ידעתי שהדרך היחידה לצאת מזה .היא לטפס על החבל
.היו לי שני לולאות פרוסיק .שהם שני מיתרים דקים של חבל
,ואם מסובבים אותם על החבל ,ניתן להחליקם במעלה החבל
ולמתוח אותו כך שהקשר תופס .את החבל
,מהדקים "שאקל" (אבזם מיוחד) לזה .ואז אפשר לעמוד
ואם יש לך אחד נוסף הדוק מעליו, אתה ,מחליק אותו למעלה
.והלולאה הזאת כעת גבוהה יותר
,ניסיתי להחזיק את עצמי יציב .על מנת שהחבל ישאר במקומו
ואז ניסיתי לעשות עוד .ועוד לולאות
...והחבל המגושם והארור הזה .קשה לי לתאר איך לא יכולתי לעשות זאת
,בגלל האצבעות שלי .פשוט לא יכולתי לחוש את אצבעותיי
והבטתי בזה וניסיתי להכניס אותו ,תוך שימוש בשיניים שלי
.ולסובב אותו, ולסובב אותו
...הידים שלי היו קרות, הרגליים שלי .היו מאוד מאוד קרות
הייתי במצב נואש אשר הוחמר על ... ידי העובדה שלא היה לי מושג
.מה ג'ו עושה, או באיזה מצב הוא
לא יכולתי להבין מדוע לוקח לו .כל כך הרבה זמן להוריד את משקלו מהחבל
.לא היה הסבר הגיוני לזה
הצלחתי להכניס אחד, והדקתי אותו .לחזה שלי כדי שיחזיק אותי במצב אנכי
,וניסיתי להכניס את השני .אך היתה לי בעיה רצינית בידיים
,אז הפלתי את הדבר הארור הזה .והסתכלתי עליו נופל
.וידעתי שאני גמור
רק חשבתי - "ובכן, איני יכול לטפס ."על החבל
הרעיון של לטפס על החבל יד אחרי ... יד, פשוט אינך יכול
.במיוחד כאשר ידייך קפואות .אתה פשוט אינך מסוגל לעשות זאת
,לא יכולתי לעשות דבר ,וחשתי חסר אונים מוחלט
.ומאוד כועס
,איני יכול לעשות כלום ,לא יכולתי להוריד את המשקל מהחבל
,הייתי פשוט שם, וזה ארך כשעה וחצי
אשר במהלך הזמן הזה, מצבי .הפך ליותר ויותר נואש
נאבקתי להחזיק את המושב הרעוע ,שישבתי בו
.והשלג החליק בהדרגה תחתיי
.ומצבי הפך להיות נואש
אני חושב שמבחינה פסיכולוגית .הייתי מובס
.מפני שלא היה דבר שיכולתי לעשות
אז פשוט נתליתי על החבל .וחיכיתי למוות
,ואני חושב שהייתי מת די מהר למעשה .הטמפרטורה היתה נמוכה מאוד
התקדמתי במורד ההר, במקטעים .קצרים ומסריחים, פשוטו כמשמעו
כי השלג הרך "הסוכרי" הזה .התמוטט מתחתי
ציפיתי שירד כבר, ולא יכולתי לעשות .דבר בעניין
.הוא עמד ליפול 100 מטר
כ-50 מטר ממני, הוא עמד ליפול .כפול מזה, הוא עמד למות
,והוא לא ידע האם אני 3 מטר מהאדמה ,או מטר אחד
הוא פשוט לא ידע. אבל הוא ידע .די בברור שהוא עומד למות
ואז נזכרתי שיש לי סכין קטנה .בצד תרמיל הגב שלי
.קיבלתי החלטה די מהר
זה נראה לי הדבר הנכון לעשותו .בנסיבות האלו
כי לא היתה דרך שאוכל ,להחזיק מעמד בתנוחה בה הייתי
.במוקדם או במאוחר, הייתי נופל מההר
,הורדתי את תרמיל הגב שלי ,והתרתי את הרוכסן העליון ביד אחת
.והוצאתי את הסכין
!בום
.היה זה לילה נוראי
מוחי היה טרוד במחשבות .על מה שקרה לג'ו
,לקח לי זמן רב להתחמם .לא מספיק אני מניח
.היה לי לילה קר מאוד
הדבר החשוב ביותר שאני זוכר .הוא שהייתי צמא נואשות
עד אשר הרגשתי שאני .מריח את המים בשלג שסביבי
.הרגשתי בזה בחוזקה
.זה היה דבר די מוזר
.לא ידעתי מה קרה
,מה שנחתתי עליו לא היה שטוח .הוא היה משופע בשני צידיו
.ואני החלקתי, בחושך
.אני חושב שצנחתי מגובה 50 מטר
.הייתי מופתע למצוא עצמי בחיים
.אור הפנס החל להחלש מרגע לרגע
.והחשיכה גברה עליו
,חשתי רפה ידיים .ומאוד חלש ופגיע
,לו הייתי צונח פחות ממטר ימינה
.הייתי נופל לתוך החור הענקי הזה
.הברגתי את בורג הקרח די מהר
- ואז הסתכלתי סביב וחשבתי
אלוהים, הסיכוי לצאת מפה" "הוא כמעט אפסי
,החבל שלי היה למעלה .כ-25 מטר מפתח החור הקטן הזה
.וחשבתי, סיימון נמצא בקצה החבל
.אבל הייתי בטוח שהוא מת ... וזה לא היה חשוב אבל
,חשבתי "אם אמשוך את החבל ."הוא יתהדק לגופתו
כי הוא היה צונח מהצוק ,לצד התחתון של הבקיע הצר
.ואז ישכב שם מת ויהיה משקל נגדי
החבל יחזור למעלה ואז יפול .לתוך הבקיע
,אז חשבתי "אם אמשוך את החבל ."הוא יתהדק לגופו
,והחבל המשיך להגיע עוד ועוד
איך שראיתי את זה הבנתי .שהחבל נקרע
".וחשבתי - "אתה עומד למות כאן
הייתה בי הרגשת שמחה .כי המשמעות של זה שסיימון בחיים
!סיימון
להסתכל על מיקומי, היה .מראה נורא
.אתה יודע, לא מתים מרגל שבורה
אני חושב שכיביתי את הפנס .על מנת לשמור על הסוללות
.היה חשוך, וזה החל מחלחל בי
,יש משהו בקשר לבקיעים
,יש בהם תחושה נוראית .לא מקום לחיים
יכולתי לשמוע קרח נשבר .וקול הרוח מכה בקרח
,הדלקתי את הפנס שוב .כי לא אהבתי להיות בחושך
.חשבתי מאוד בודד
.והייתי מאוד מפוחד
,הייתי בן 25, בכושר טוב .והייתי מאוד אמביציוני
,וזה היה הטיול הראשון שלי ,רציתי לטפס על העולם
וזה לא נראה... זה פשוט לא היה .חלק מתוכניותינו
.כנראה שהיה כבר מאוד מאוחר
אני חושב שכבר היתה המחשבה .בליבי שלא אוכל לצאת
...לעזאזל. טיפש, טיפש
.כמטפס אתה חייב להיות בשליטה תמיד
ברגע שעושים זאת, אתה נראה כחצי .כשלון, כאילו איבדת את שפיותך
.זה היה ילדותי .אני פשוט בכיתי ובכיתי
...חשבתי
.חשבתי שאהיה חזק יותר
- היום החמישי -
האור החל להגיע, השעה היתה 5 .או 6 בבוקר
והתחלתי שוב לצעוק את .שמו של סיימון
הקמתי את עצמי, התלבשתי בתוך ,בית השלג וארזתי הכול
.פשוט הרגשה נוראית של חרדה
בשלב הזה, הרגשתי שג'ו נהרג .ביום הקודם
ועל איך שאני עומד למות, כצורה .מסויימת של עונש
אך במקום רק לשבת ,ולרחם על עצמי או משהו כזה
אני אמשיך עם זה" ".ואמות בדרך למטה
מהר מאוד הקרקע ,נעשתה תלולה
.אז עקפתי את הדרך התלולה הזו
בזמן שגלשתי למטה יכולתי לראות ,את צוק הקרח הבולט
.אשר ממנו הורדתי אותו
כך שידעתי שהוא בוודאי ,תלוי באויר
וזו הסיבה לכך שלא יכול היה .להוריד את משקלו מהחבל
,בזמן שירדתי נמוך יותר ,יכולתי לראות לחרדתי
שבסיסו של צוק הקרח ,היה בקע ענקי
ברוחב 12 מטר וללא קרקעית .מהמקום שעמדתי וצפיתי בו
!סיימון
,הוא יתעורר עם אור ראשון .כך חשבתי
בגלל שהייתי צמא .בצורה נואשת
וגם הוא, והוא בוודאי ירצה לרדת .להשיג מים
.והוא ירצה למצוא אותי
,כעת, הפסקתי ולקחתי הפוגה ,וצעקתי מעבר ולתוך הצוק
".וצעקתי וצעקתי, "ג'ו, ג'ו
,ואני מניח שוב, בראייה לאחור
אחרי שירדתי מהחבל, הייתי צריך ,ללכת ולהסתכל
.בתוך הבקע, לראות היכן הוא היה
אבל בכנות, המחשבה לא עלתה .אצלי באותו זמן
.הייתי משוכנע שהוא מת
.הייתי משוכנע, לגמרי, שאני לבדי
.שאף אחד לא יבוא לקחת אותי
.גדלתי כקתולי הדוק
עבר זמן רב מאז .שהפסקתי להאמין באלוהים
תמיד תהיתי אם במצב של סכנה ... האם אני, תחת לחץ
אסתובב ואתפלל לאלוהים ".ואומר" הוצא אותי מפה
.ומעולם זה לא קרה לי
.זה אומר שבאמת הייתי חסר אמונה
,ואני באמת חושב שכאשר אתה מת .אתה מת. אין חיים שאחרי
.אין כלום
"?וחשבתי - "האם אוכל לטפס ולצאת מפה
,היה 25 מטר של קרח תלוי .אין סיכוי שהייתי עושה זאת עם רגל בריאה
ידעתי ששניהם מתים, אך לא יכולתי .לפנות הכול ולהסתלק מהמחנה
,קודם כל, איני יודע דבר עליהם
,חוץ מאשר שמותיהם הפרטיים .ג'ו וסיימון
לא ידעתי את שמות המשפחה .שלהם או דבר אחר עליהם
והיה לי רעיון מוזר שאם הם נפלו ,מההר
.הם פשוא נחתו על התחתית שלו
,וחשבתי אולי מתחתית הקרחון .אהיה מסוגל לראותם
ודעתי היתה נחושה ללכת רחוק .ככל שאוכל
... התחלתי לרדת מהקרחון בעצמי
בשלב הזה הייתי בטוח שאני .אמות בעצמי
לחצות קרחון זה דבר מאוד .מסוכן לעשותו לבד
כי יש לו בקיעים בקרח שהשלג .מכסה אותם
למזלי מצאתי עקבות מטושטשות ,של עקבותינו
.שנשארו מהזמן שצעדנו
,רק כאשר ירדתי מהקרחון ,הבנתי שאני ארד
,ושאני עומד לצאת מזה
.אני אחייה
איני יכול לתאר כמה מפחד .היה הלילה
.חשבתי שזה יהיה כך במשך ימים
אתה חייב לקבל החלטות, אתה ,חייב להמשיך לקבל החלטות
.אפילו אם הן מוטעות
.אם אינך מקבל החלטות, אתה מת
,חוץ מאשר למות על הסלעים ... הסיכוי היחידי שלי היה
להוריד עצמי עמוק יותר .בתוך הבקע
.לא ידעתי מה אמצא למטה שם
רק קיויתי שתהיה דרך החוצה .מהמבוך של הקרח והשלג
.ונאבקתי בהחלטה הזו .מאוד פחדתי לרדת לעומק
האפשרות השנייה הייתה פשוט ,לשבת שם
ובצורה עיוורת לקוות ,שמשהו עומד להשתפר
.וידעתי שאין סיכוי שזה ישתפר
.לא רציתי להביט למטה
והייתי מבועת מהמחשבה שזה .פשוט ריק שם למטה
,לא שמתי לולאה בקצה החבל
,אם אין משהו שם למטה ,לא אוכל להחזיק את החבל
,ואז אפול .וזה יהיה מהיר
"!וחשבתי - "אלוהים, זה גדול
בשלב הזה הייתי מותש לגמרי .מבחינה פיסית
מתנדנד למטה מן הסלעים .ועדיין צמא בצורה נואשת
,כל מיני מחשבות התרוצצו במוחי
אשמה, דאגה, מחשבות על איך למען .השם אוכל להסביר להורים של ג'ו
.לחבריי, לריצ'ארד
המחשבה עברה בראשי אולי להמציא ... סיפור טוב
.שיגרום לי להראות טוב יותר
.ובאמת חשבתי על זה במשך זמן רב
התמונה היחידה שנדבקה בראשי ,בכל הזמן הזה בפרו
.הייתה לראות את הדמות הזאת
והוא היה די קרוב לפני שיכולתי .לראות מי זה
.אבל הוא נראה נורא
.לא היית מכיר אותו
"?ואמרתי, "איפה ג'ו
".והוא אמר - "ג'ו מת
,סיפרתי לו את כל הסיפור .כאשר צעדנו חזרה למחנה
.סיפרתי לו הכול ואת מה שקרה
הוא לא היה לרגע ביקורתי .לגביי ולמעשיי
.הוא לקח את זה יפה
סביר להניח שהורדתי את עצמי .כ-25 מטר מהיכן שהיה בורג הקרח
הייתי כעת במה שנראה .הבסיס של הצוק
.אשר צורתו כמו שעון-חול ענקי
.התקרה היתה בגובה של 50 מטר
אני חושב שזה היה בקנה מידה .של כמו כיפת סיינט פול
אני זוכר שהבטתי למטה, והיה .שם שלג מוצק
".וחשבתי - "זה התחתית של הצוק
כ-15 מטר ממני היה שיפוע .המוביל למעלה
ובקצהו העליון ראיתי שהשמש .נכנסת דרך החור
והיא האירה, וקרן- אור גדולה .נכנסה פנימה
!זו הייתה הדרך החוצה שחיפשתי
,אני זוכר שחשבתי - "וואו, אוכל לטפס עליו "!אני אטפס עליו
זחלתי מעבר לרצפה השטוחה, והתחלתי .לזחול על בטני
.ואז שמעתי דברים נשברים תחתיי
,הבנתי שזו אינה רצפה מוצקה .נראה שהיא חלולה תחתיה
.הייתי מבועת לחלוטין
זה היה פתאום כאילו זו הייתי .על קליפת ביצה
אם זה ישבר, לעולם לא ,אוכל להגיע חזרה לשיפוע
.שהיה הדרך שלי החוצה
.אוקיי, אני על זה, כעת זה יציב
.התחלתי לתקוע אם הגרזן ולדדות למעלה
וזה היה מאוד כואב כאשר דידיתי .על רגלי, שתיהן ירדו ביחד
ניסיתי למצוא תנוחה טובה יותר לרגליי .כך שרגלי השמאלית לא תהיה הראשונה
אך באופן בלתי נמנע הלכתי על .רגלי השבורה
,חשתי את העצם זזה
כך שבכל צעד כמעט התעלפתי
.זה היה כואב בצורה בלתי רגילה
.וזה היה יום שמש בהיר
.וואו, כל העולם חזר
.שכבתי בשלג, וצחקתי
זו היתה ההקלה של .לצאת מהמקום ההוא
- ואז הבטתי בקרחון וחשבתי
".ובכן, עדיין לא התחלת גבר"
.יש עוד קילומטרים על קרקע קשה
אבל אני חושב ששקלתי פשוט ,לשבת שם מפני שיצאתי מזה
ועשיתי את הטיפוס הרציני .ביותר בחיי
כאשר אתה יורד בבטחה מטיפוס כזה, אתה תשוש במשך ימים
.אתה אוכל, שותה וישן
יצאתי מהדבר ההוא, שברתי את רגלי ... בצורה קשה, כאב לי מאוד
הייתי מיובש, לא היה לי אוכל .ואני שוקל לעשות זאת
לא יכול להיות, אין סיכוי .שתצליח לעשות זאת
ואז התברר לי שכדאי שאגדיר .לעצמי מטרות
,התחלתי לבחון דברים ולחשוב
בסדר, אם אוכל להגיע" ,"לבקיע שם בתוך 20 דקות
."זה מה שאעשה"
אם אגיע לשם ב-18 דקות ,אהיה שמח בצורה הסטרית
ואם אגיע בתוך 22 או 24 דקות ,אהיה עצוב עד למצב של דמעות
.וזה הפך להיות אובססיבי
איני יודע מדוע עשיתי זאת, אני חושב ,שידעתי בגדול מה קרה לי
ומה שעמד לפני היה כל כך גדול .שלא יכולתי להתמודד איתו
,נשארתי צמוד לעקבותיו של סיימון ,והם היו מפותלים סביב
.ועברו דרך בקיעים וכאלו
חשבתי - "אלא אם כן אגיע לחור ואמצא ,את גופתו בפנים
העקבות האלו יובילו אותי" ."דרך שדה מוקשים של בקיעים
,וכל ההרים הענקיים האלו סביבך .קירות ענקיים
גורמים לך להרגיש .קטן ופגיע
ואתה תוהה אם יש איזו נוכחות רעה .שתתפוס אותך
זה היה כאילו מישהו ,מתגרה בנמלה
.ושם משהו בדרכה כל הזמן
.עד שלבסוף עומד עליה
יכולתי לראות שעקבותיו של .סיימון החלו מתמלאים
אלו היו קווי החיים שלי ליציאה .מהקרחון
.והתחלתי לחוש מאוד מיואש
המשכתי לזחול בחשיכה, דבר .מטופש לעשות במדרון של קרחון
אבל הייתי מפוחד וניסיתי לראות את .עקבותיו של סיימון
- היום השישי -
בבוקר, היה זה יום שמש .וכל העקבות נעלמו
.התחלתי די מוקדם
ומידי פעם עמדתי על רגל אחת .על מנת לראות את הדרך
.ואז שוב ישבתי והמשכתי לדשדש
היה בקיע אחד נוראי .ממש ליד הקצה
.ונכנסתי לתוך המבוך שלו
לפתע הגעתי לשלב בו ראיתי .קרח יורד למטה ויכולתי לראות סלעים
זה כנראה הייתי אני שהעלה את .הנושא של עזיבה
.במידת מה בגלל שדאגתי לסיימון
חשבתי שמוטב שנתרחק .כמה שיותר מהר מהמקום בו זה קרה
.לא רציתי לעזוב מייד
חשתי שאני זקוק ליום או שניים ,על מנת לארגן את מחשבותיי
.ולהשיב את כוחותיי
.העברתי זמן רב בלרחוץ את עצמי
,הרגשתי טוב לרחוץ את שיערי ... את ידיי, להתגלח
...ולהוציא
ולהוציא את השאריות .של ההר מתוכי
הייתי צמא נואשות, כי זה לא משנה ,כמה שלג אתה אוכל
אינך מכניס מספיק מים .לגופך
וראיתי את הסלעים, ידעתי ,כמה הם גדולים ורחוקים
וזו הייתה באמת הפעם הראשונה ... בה חשבתי על
.האם אני מסוגל לעבור את המרחק הזה
.נפטרתי מכל הציוד שלי
ידעתי שלא אוכל לזחול על הסלעים .האלו, הם היו גדולים ומעורבבים
.והדרך היחידה היתה על ידי ניתור
.ידעתי שאפול הרבה פעמים
.נפלתי בכל ניתור
וזה כמו לשבור את רגליך ... כל פעם מחדש, ואני זוכר
,שהבטתי לאחור מהיכן שהגעתי ,זה היה קצת יותר מ-20 מטר
וזה לקח לי יובלות, והכאב רק ... כדי לעבור את ה-20 מטר
.אני יכול להיות עקשן בטירוף
ואני אוהב לעשות דברים .בדרך שלי
ודברים לא הסתדרו בדרך .שלי בימים אלו
- הייתי מסתכל על הסלע ואז חושב ."אוקיי, אני אגיע לשם ב-20 דקות"
ברגע שהחלטתי שאעבור את המרחק ,ב-20 דקות
!אני אעשה זאת
וזה יעזור לי, בגלל שאעבור ,חצי מרחק
,ואהיה בכאבים כאלו
לא יכולתי לסבול את המחשבה ,לקום וליפול שוב
אך הייתי מסתכל על ".המטרה וחושב - "אני חייב להגיע לשם
...וכאשר שכבתי שם לנוח, וחשבתי
,לא, אתה חייב להגיע לשם" "!יש לך רק עוד 10 דקות
אני חושב שהיה איזה חלק פרגמטי ... וקר אצלי שאמר
אתה חייב לעשות את זה ואת" ."זה, אם תגיע לשם
קדימה, המשך להתקדם, המשך" ."להתקדם
."תקום, ותעשה זאת שוב"
.זה היה די עקשני ודי ברור
כאילו היה קול או חלק נפרד .ממני שאומר לי לעשות משהו
מאוד לא אכפתי, ללא סימפטיה
ללא ההכרה בכך שאולי אהיה .תשוש או שאפגע
.זה היה מאוד מוזר
,החלק שבי המשיך לומר "קדימה ."המשך להתקדם, המשך
,"והחלק השני, המוח אמר "בסדר
.והסתכל סביב ובחן דברים
,וככל שהשעות חלפו והימים גם
.זה נעשה מוזר יותר ויותר
.הייתי מאוד מאוד צמא, מאוד מיובש
והדבר המייסר היה שכל ...הסלעים הללו
היו על הקרחון ויכולתי .לשמוע את המים זורמים
.כל הזמן
הייתי נופל הרבה והייתי שומע מים .והתחלתי חופר מסביב לחפש אותם
.לא יכולתי למצוא או להגיע אליהם
וזה שיגע אותי להיות מסוגל לשמוע .את המים
.הייתי מודאג לגביי סיימון
לגביי בריאותו, מכיוון שקצות אצבעותיו .היו במצב קשה של כוויות קור
.ואז חשתי שאין זה המקום להתמהמה
.התחלנו להתכונן לעזיבה בבוקר
בסופו של דבר התמוטטתי בין .הסלעים, ולא ישנתי טוב
.רגלי כאבה מאוד. זהז היה סבל נוראי
.זה היה הלילה הראשון ללא סופה
.לא ירד עליי שלג ולא גשם .ויכולתי לראות את הכוכבים
אני זוכר ששכבתי על גבי ,למשך זמן שנמשך לנצח
.מתבונן בכוכבים
בשלב מסויים היתה לי תחושה מוזרה ... שאני שוכב שם, במודע
.מאות שנים, תקופת חיים
אהפוך להיות חלק מהסלעים, חלק מהמקום .שלעולם לא אוכל לזוז ממנו
- היום השביעי -
.השמש הפציעה והחלה מחממת אותי
וחשבתי כמה נחמד יהיה פשוט ,לשכב שם, לא לזוז ולא לכאוב
ואלוהים, הייתי כל כך קרוב .לעשות זאת
באמת האמנתי שלא אוכל .לעשות את המרחק הזה
.והאמנתי גם שאני עומד למות
.והיכרתי בזה בצורה די עניינית
,וזה נראה די הגיוני להמשיך לזחול
.אם לא חשבת שזה יועיל
,אני חושב שזו היתה הבדידות .התחושה שננטשת
.זה היה שם כל הזמן
,לא זחלתי מכיוון שחשבתי שאשרוד
אני חושב שרציתי להיות .עם מישהו כשאמות
כנראה שזו רק פעולה סימלית לומר ,לו שלום, בראש שלי
.על ידי הפעולה הזאת
.שתיתי ליטרים וליטרים ממנו
.וזה היה כמו למלא דלק
.חשתי את עצמי מתחזק ברגע
.המשכתי להרטיב את עצמי
ואני זוכר כמה אהבתי את התחושה .את החמימות של המים
.היה זה מהלך איטי וקבוע של התרוקנות
לא רק פיסית, כמובן שמבחינה .פיסית זה היה ברור
.אבל אתה, הכול, עצמך
.חשתי שנשארתי בלי כלום
.ולא היה לי אכפת יותר
לא היה לך כבוד, לא אכפת לך אם .אתה אמיץ או חלש או כלום
,אתה הפכת להיות כמעט כלום .זה היה מוזר
,עדיין עשיתי את מבחן ה-20 דקות .אגיע לשם, אגיע לפה
.ואז ראיתי את טביעות כף הרגל
והשתכנעתי שאלו היו .סיימון וריצארד
,הם היו מעליי, והם באים אחרי
,והמשכתי לזחול למטה
.משוכנע לחלוטין שהם משתרכים אחריי
,ואני זוכר שחשבתי - "זה ממש טיפשי ,"הם יבואו ויעזרו לך
ואני חושב ששיכנעתי את עצמי שהם פשוט עוקבים
מכיוון שאינם רוצים להביך אותי .בגלל שהשתנתי על עצמי ובכיתי
,איני יודע כמה זמן זה נמשך .אולי שעה
האמנתי לגמרי בזה, ואז פתאום כאילו .התפוצצה הבועה
,ואז הבנתי שהם אינם שם .וחשתי מעורער לחלוטין
השעה היתה בערך 16:00 כאשר .הגעתי לנחל
,וידעתי שבקצה המרוחק שלו .יש סכר טבעי
,ומראש הסכר הזה
אוכל להסתכל לתוך העמק .שם היה המחנה בסיס
למעשה אוכל לראות .את האוהלים
.זו היתה הפעם הראשונה שחשבתי על זה
,חשבתי - " אני אצליח לעשות את המרחק ".אני באמת אצליח
מייד לאחר שחשבתי כך, המחשבה ... הבאה שקפצה לי במוח היתה
"?האם הם יהיו שם"
חשבתי - "אלוהים, זה היום הרביעי ,"מאז שראיתי את סיימון
,ובזמן שחשבתי על זה, הבנתי ,?למה שיהיו שם בכלל"
- ידעתי שמחשיך בשעה 6 וחשבתי ,"אני חייב להגיע לשם"
וניסיתי לעשות זאת .במהירות האפשרית
...כל אחר הצהריים ההוא-
הייתי מוטרד במחשבה הנוראית .הזאת שהם לא יהיו שם כבר
לא שמתי לב למה שקורה .עם מזג האויר
בין העזיבה בשעה 16:00 ולהגעה ,לראש הסכר בשעה 18:000
.מזג האויר השתנה
כך שכאשר הסתכלתי למטה .על העמק, הכול היה מכוסה עננים
הקשבתי בדריכות, מקווה לשמוע ,איזו שריקה או תשובה, משהו
.ולא שמעתי כלום
,בזבזתי המון זמן בלשבת שם, בבכי .לא יודע מה לעשות
.חשבתי להכנס לשק שינה שלי
מסיבות מסויימות זה פשוט נראה ,דרך פתטית לסיים את הכול
.בתוך שק שינה
,חשבתי- "נחמד, אבל המשך ללכת ."אתה תגמור את הכול למטה, היכן שהוא
אני לא יודע ממש מה קרה .בהמשך הלילה
הפסקתי להסתכל על השעון, והכול .פשוט החל להתפרק
.ואני חושב שהלכתי לאיבוד
.ולא ידעתי מה אני עושה יותר
,לא זוכר שחשבתי על משהו
.אף אחד שאני אוהב או משהו כזה
.היתה פעם אחת ששיר התנגן לי בראש
.שיר של להקה בשם בוני אם
ואיני אוהב את המוסיקה של .בוני אם
.וכך זה המשיך והמשיך במשך שעות
חשבתי שזה די מעצבן כי רציתי .להוציא את זה מראשי
.ורציתי לחשוב על דברים אחרים
וחשבתי, "לעזאזל אני אמות ."לבוני אם
,אני זוכר שלפעמים לא ממש התעוררתי
אני חושב שהייתי ער כל הזמן, אבל ,קרוב לזה, כמו להתעורר
,ומצאתי עצמי יושב שם
.לא ידעתי היכן אני נמצא
היה חשוך וירד שלג .ואני חושב שהייתי חזרה על הקרחון
או שחשבתי שאני נמצא במגרש חנייה .ציבורי ומובס שוב
.ואז פשוט נסחפתי שוב
.אני זוכר שהרחתי משהו
.זה היה ריח חזק
,וזה פעל כמו מלחי הרחה .אשר הוציא אותי מההזיות
,ואני זוכר שהייתי מאוד מבולבל .לא הבנתי מה זה
לקח לי יובלות לנסות להבין .מה זה
.חשבתי שזה הייתי אני
- ומאוד לאט עיבדתי את זה וחשבתי
זחלתי דרך אזור השירותים" .של אתר המחנה שלנו
.ואז הבנתי שאני קרוב לאוהלים
כאשר צעקתי, חשבתי "זהו זה, עד ."כאן, המשחק נגמר
.איני מסוגל להמשיך
עשיתי טעות בכך שקיויתי מעט .שהם עדיין יהיו שם
,וכאשר צעקתי ולא היה שם אף אחד
.ידעתי שאני מת כעת
באותו רגע ממש, כאשר אף אחד ,לא עונה לקריאה שלי
.זה היה... איבדתי משהו
.איבדתי את עצמי
.התעוררתי מבלי לדעת למה
,והייתי מודע למין אווירה מוזרה
יכולתי לשמוע את הרוח .מיללת מחוץ לאוהל
.והתחלתי לשמוע משהו
,זה ירד לאיטו עליי
,הדבר היחידי שזה יכול להיות
.זה ג'ו צועק בחוץ
,אבל זה לא יכול היה להיות ,מכיוון שהוא מת
.והוא מת לפני 3-4 ימים
ואז שוב שמעתי את ,זה, חד יותר
וזה נשמע כאילו מישהו .באמת צועק, סיימון
,בתחילה נכנסתי לפניקה ,ראשית זה לא יכול להיות ג'ו
.מכיוון שג'ו מת
,ואז, אם אכן הוא שם ,הוא יהיה משהו נורא
,זה לא יכול להיות בן-אדם, כי
שום אדם לא יכול לעבור את זה .ולהיות מחוץ לאוהל
ואני פשוט שכבתי שם .ולא ידעתי מה לעשות
.ואז סיימון התעורר
סיימון"!, זו היתה קריאה ברורה" .של שמי
,ידעתי למעשה שזה ג'ו .ידעתי מייד
הסתכלתי סביב ואז ראיתי .את הדבר הזה צף
.כמובן שסיימון נכנס לפעולה
.לפתע שמעתי קולות
?האם זה אתה
הייתי עצור, מכיוון שלא הרגשתי .שזה בן-אדם הוא זה שנמצא שם
והלכנו במעלה הזרם לעבר ,קולות הבכי
,שהיו בערך 60-80 מטר מהמחנה .ושם היה ג'ו
לא יכולתי להאמין עד שממש ,ראיתי אותו
אבל אז עדיין היה קשה ... להאמין לזה
בגלל הלילה המוזר .והמצב בו הוא היה
.במצב נורא
.הוא נראה כמו רוח רפאים
הייתי צריך לצבוט את עצמי .כדי להאמין שזה נכון
.שזה ממש קורה
!עזור לי - !אוי לעזאזל, ג'ו -
...סיימון
.קילל הרבה, הוא קילל הרבה
!ריצארד, הרם אותו
ריצארד, החזק אותו !אדיוט! הרם אותו
אני זוכר שסיימון תפס בכוח ,את כתפיי
.והחזיק אותי
.אני זוכר את זה
.את ההרגשה להיות מוחזק
הוא הודה לי על כך שניסיתי ,להוריד אותו מההר
,לכל מה שעשיתי עד לשלב שבו
,חתכתי את החבל
והוא אמר לי, "הייתי עושה ."את אותו דבר
אלו היו המילים הראשונות .שהוא ביטא אליי
ואני זוכר שלפני שעשינו משהו ,בשבילו, לפני שסגרנו את הדלת
"?הוא אומר, "היכן המכנסיים שלי
נאלצנו להסביר לו ששרפנו את .המכנסיים שלו, מה שהרגיז אותו למדי
ואני חושב שזה החזיר אותי לחיים .ברמה מסויימת
.להבין שזה אותו ג'ו, שוב איתנו
ג'ו איבד שליש ממשקל .גופו בזמן מסע היסורים שלו
שנתיים וחצי ושישה ניתוחים .לאחר מכן, ג'ו טיפס שוב
.הוא ממשיך לטפס היום
סיימון חזר לאנגליה לעמוד מול ... המון ביקורת שהושמעה מצד
קהילת מטפסי ההרים בגלל .שחתך את החבל לשותפו
.ג'ו תמיד עמד והגן עליו בצורה החלטית
אף אחד מעולם לא חזר על המסע ."של ג'ו וסיימון לפסגת ה"סיאולה גרנד
תורגם על ידי עמית יקיר בלעדית עבור ליונטוורק
:סנכרן לגרסה זו !Extreme מצוות Nigellus