.תורגם ע"י עמית יקיר
.טיפסנו, כי זה כיף
.ובעיקר, זה היה כיף
.זה כל מה שעשינו
והיינו אנרכיסטים למדי .ודי חסרי אחריות
לא אכפת היה לנו מכל אחד אחר ,או כל דבר אחר
.רצינו פשוט לטפס על גג העולם .וזה היה כיף
.פשוט כיף אמיתי
.ומדי פעם טעינו ללא הבחנה .ואז כבר לא
בשנת 1985 שני חברים צעירים ,מאנגליה, ג'ו סימפסון, וסיימון יאטס
.טיילו לפינה מרוחקת בפרו
מטפסי הרים אמביציוניים, אשר מטרתם ... הייתה לכבוש את המקום
אשר מעולם לא דרכה בו ... רגל אדם - פני השטח המערביים
ובגובה של 7,000, מטר של .פסגת ה"סיאולה גרנד" הידועה לשימצה
סיפורם הפך לאגדה .בקרב מטפסי הרים
הגענו לפרו כאשר אני הייתי .בן 25, וסיימון בן 21
אבל עשינו כבר הרבה טיפוסים .באלפים
לטפס על הרים אשר כף רגל מעולם לא ... דרכה שם, או על רכס הרים
,זו היתה מטרתי בחיים .והתקדמתי לעברה
חבר שלנו, אשר עשה כמות מדהימה ... של טיפוס הרים בדרום אמריקה
ראה את פני-השטח .באמצע שנות השבעים
אני חושב שהוא אמר שזה יהיה .אתגר בלתי רגיל
זה היה ההר הגבוה האחרון ,בשרשרת ההרים הזאת
.אשר מעולם לא טיפסו עליו
.יש שם נעלם גדול
.אשר המריץ אותנו להתקדם לעברו
- לגעת באין סוף -
היה זה מקום מבודד במרחק .שני ימי הליכה מהכביש
,ההרים מסביב נראו ענקיים
.בהשוואה להרים אשר ראיתי באלפים
,לבסוף, הגענו לנקודה ."הקרובה ל"סיאולה גרנד
לא יכולנו להמשיך עם החמורים .מנקודה זו והלאה
אני מניח שזה היה כ-7-8 ק"מ .מתחתית ההרים
ידענו ש"סיאולה גרנד" נמצאת .מאחור, אך לא ראינו אותה
פגשנו את הבחור שנקרא ריצ'ארד הוקין .בלימה. הוא טייל לבדו
ואני חושב שאמרנו: "מדוע אינך פשוט "?מצטרף אל הטיול שלנו
אני חושב שהוא אמר שאינו יודע .דבר על טיפוס-הרים
למעשה לא כל כך ידעתי .באיזה חלק של פרו אני נמצא
.או למה אני נכנס
רצינו את ריצ'ארד מכיוון ,שכאשר היינו בהרים
,אם הוא היה נשאר במחנה בסיס .הוא יכול היה לשמור לנו על הציוד
.למדתי להכיר את סיימון די טוב
,איני יודע אם זה בגלל אישיותו
,או בגלל שהוא היה יותר סלחני כלפיי
בתור אחד שאינו מטפס .באוירה הזאת
אבל מצאתי שהיה לי קשה מאוד .להכיר את ג'ו
הייתי יותר אמביציוני לעשות .זאת מאשר סיימון
.ל"סיאולה גרנד" הייתה משמעות חשובה
ידענו שמספר משלחות .נכשלו שם
, אם אף אחד לא ניסה בעבר .זה לא יהיה אותו דבר
,זו היתה העובדה שאנשים ניסו ונכשלו .כך שידענו שזה קשה
והרגשתי היתה - "ובכן, אנחנו נעשה ".זאת, אנו טובים יותר מהם
מאז שנות השבעים אנשים ... ניסו לטפס
על הרים בשרשרת ההרים ."הנקראת - "סגנון האלפים
"בעיקרון, הכוונה ב"סגנון האלפים ,היא שאתה אורז תרמיל גב
ממלא אותו בבגדים, מזון וציוד ,לטיפוס
ואתה מתחיל במחנה הבסיס .ומנסה לטפס על ההר
.אתה מנסה לטפס בפעם אחת
אינך מתקין שורת חבלים ,במעלה ההר מראש
אין לך ציוד מחנאות להצטיידות .ולירידה חזרה
זה הסגנון הנקי ביותר, וזה הסגנון ."אשר ג'ו ואני טיפסנו על "סיאולה גרנד
זוהי דרך מאוד מחייבת של טפוס .מכיוון שאין לך סימון לנסיגה
,אם משהו משתבש .זה יכול להיות רציני מאוד
אין הצלה, אין מסוק לחילוץ ואין .אנשים אחרים
.אין מקום לטעויות
,אם תפגע בצורה קשה .סביר להניח שתמות
.לא ראיתי את זה מהזוית הזאת .וזה נראה לי מוגזם
:חשבתי משהו כמו .אלוהים, זה גדול
נראה קשה מכפי שחשבתי .וציפיתי
.אבל הייתי נלהב
- היום הראשון -
.ההתחלה הייתה מצויינת
.אנו חיים למען זה
.אני אוהב את התנועה שבטיפוס
כאשר אתה מטפס היטב .ההרגשה היא נהדרת
.זה כמו שילוב בין בלט להתעמלות
.זה שילוב של כוח וחן
בשבילי, ההרים הם המקום .היפה ביותר בעולם
כאשר אני עולה עליהם אני ,חש תחושה מדהימה של מרחב
,ותחושה נהדרת של חופש ... כאשר אני מתרחק
.מכל הבלאגן שיש לנו בעולם
אני חושב שהפתענו את עצמנו .כאשר טיפסנו לגובה של 300 מ' בקרח
וכאשר עלינו לנקודה בה הקרח ,עובר בתוך סלעים
.אשר גרמו למדרונות מכוסי קרח
.התחלנו לטפס בצורה מורכבת בתוכם
...העובדה שאתה קשור לשותף
משמעותה שאתה בוטח בצורה .בלתי רגילה בכישוריו ויכולותיו
- אך, בנקודה מסווימת אתה חושב
,למען השם, סיימון אל תיפול כאן" ".למען השם, אל תיפול פה
החבל יכול להיות דבר שבמקום להצילך .דווקא לגרום למותך
,אם השותף של נופל וכל הציוד נתלש .אתה מת
.אתה נופל איתו
,אם אתה מתכוון לטפס בצורה זו ... תהיה חייב לסמוך
.לחלוטין על השותף שלך
אני חושב שהיינו מאוד מרוצים .בסופו של היום הראשון
.טיפסנו הרבה, וטיפוס מצויין
והיינו די בטוחים שאנו .צריכים לעשות זאת
- היום השני - הגובה הזה גורם לך להתייבשות, במידה עצומה
,אתה חייב לשתות הרבה נוזלים .לפחות 4-5 ליטר ביום
.והדרך היחידה היא להמיס שלג
.הכול דורש זמן רב
לעשות חליטה בודדת בגובה זה .לוקח זמן ממושך
סביר להניח שלוקח שעה .לעשות שתי כוסות
זו הסיבה שלא חלטנו מספיק .כפי שהיינו צריכים לעשות
.אבל גם לא היה לנו מספיק גז
.אין הרבה סיכון לחיינו כעת
ועל מנת להחזיר מוטיב של סיכון .אנו צריכים להפיג את השיעמום
במובן הזה, זה גורם לך תחושת חיים .יותר גדולה
מעולם לא הייתי בגובה כזה ... לפני כן וזה
ומאמץ קשה ביותר לטפס .על קרח כך
לא רק שזה קשה באופן טכני ,ולא יציב ומפחיד
.אבל פעימות לבך מואצות בגלל הגובה
.וזה נעשה מאוד קר
,והיינו בגובה של 5,800-6,000 מטר .הייתה רוח
,ואז החל לרדת שלג
אשר גרם לאבקת שלג .להכות בפנים שלנו
השלג למעשה נדבק .ללבוש שלנו
ואז הוא קופא, וזה כמו ללבוש .חליפת שריון קפואה
...החלק האחרון של פני השטח
היה ה-100 מטר המפחידים .ביותר של הטיפוס
.אבקת שלג שאינה יציבה לחלוטין
.שום עוגן באף נקודה
הטיפוס הפך מאוד מאוד מעייף .מבחינה פיסית
לקח לנו כ-5-6 שעות לטפס .כ-65 מטר
.המשכנו במידה רבה לאחר שכבר החשיך
נעשה לי קר מאוד מכיוון ... שאני ישבתי
.בעוד סיימון ניסה לטפס
.הייתי קרוב לתת-חום
אתה יודע שאם תמשיך ,למרות הכול
.הכול יידפק
.אז חפרנו מערת שלג
- היום השלישי -
,בבוקר, במזג אויר טוב
ראינו למעשה את מה .שניסינו לטפס
...זה היה חלום-בלהות
מחורץ ומלא באבקת שלג מסותתת .שנגרמה כתוצאה מהשלג שירד
.בכל מקום דמוי מקצפת ופטריות וכרכובים (כרכוב= בליטה ענקית בקצה עליון)
שמענו על האבקה המוזרה הזאת ,שנוצרת בהרי האנדים
.אך מעולם לא ראינו אותה לפני כן
איני מבין את הפיסיקה שמסבירה מדוע .אבקת שלג נשארת בשיפוע תלול
באלפים, היא היתה פשוט נופלת .אם השיפוע הוא מעל 40 מעלות
זה היה הטיפוס המסוכן, הלא יציב .ומרפה ידיים שעשיתי מעולם
,למעשה פחדנו שנגיע למבוי סתום
.ולא נוכל לעלות יותר
מכיוון שידענו שלא נהיה מסוגלים ,לרדת חזרה למטה
.דרך מה שטיפסנו כבר
.טיפסנו לתוך מלכודת
ולא רק זה, יכולנו לראות את ה-150 .מטר של נטיף המחכה לנו
ואז, רווח לנו מאוד כאשר ,בשעה 14:00
.הגענו לרכס הצפוני של השטח המערבי
ונשבענו שאיננו רוצים .להתקרב לאף אחד מהחריצים שוב
,כאשר הגענו לרכס .היינו די עייפים
,אני הייתי מחוסל. ואני זוכר שחשבתי
."או אלוהים, עשינו זאת"
כעת, לא אוטרד מכך שלא עליתי" ".עד למעלה
ואז חשבנו, "רגע, אם עשינו את ",כל הדרך הזאת
"כדאי שנשאר קצת בפסגה"
,איני אוהב במיוחד להשאר בפסגה .מכיוון ש-80% מהתאונות קורות בירידה
...החלטנו עוד לפני שטיפסנו, שנרד
...דרך הרכס הצפוני של ההר
"בין ההר "סיאולה גרנד .ובין הר אחר שנקרא ירופג'ה
ואז נוכל לגלוש למטה לקטע .קטן יותר שעל פני השטח
.עננים גדולים התקרבו אלינו ממזרח
,ציפינו שהרכס הזה די גלוי
.ושיהיה די קל לירידה
.קיווינו שנוכל למעשה ממש לצעוד
.והתברר שזה היה די קשה
.זה היה נורא
מדרונות תלולים בצד המערבי, עם ,כרכובים תלויים
ובצד המזרחי חריצים תלולים היורדים .לאורך 1,000 מטר מתחתינו
.זה היה הלם. ודי מסוכן
בשלב הזה, דברים החלו .לצאת מכלל שליטה
כחצי שעה עד שעה לאחר שעזבנו .את הפיסגה, היינו אבודים
.היינו בשממה כעת ולא יכולנו לראות דבר
,אז הייתה הפוגה קלה בעננות ,וראיתי את הרכס
.אז התחלתי לטפס עליו בחזרה
לא ידעתי שזה היה צידו ... של הרכס שהייתי בו, אבל
אך היה זה למעשה כרכוב .ענקי תלוי מכוסה בשלג וקרח
.ואני למעשה צעדתי מעליו
,נשארתי תלוי, והסתכלתי למטה ... בזמן שכל השלג והקרח
נפל ממני לכיוון הצד המערבי ."של "סיאולה גרנד
...עליתי חזרה על הרכס וצעקתי לג'ו
- שמצאתי את הרכס. כך אמרתי לו
"!מצאתי את הרכס, ג'ו"
,קיווינו לרדת באותו יום
אבל כאשר החשיך, היינו .עדיין בגובה רב
.עדיין ב-6,500 מטר
,ובלילה ההוא, כאשר הרתחנו מים .הגז נגמר
- היום הרביעי -
...היה לי די ברור בבוקר שלמחרת
שירדנו את הקטע הגרוע .ביותר של הרכס
והייתי לגמרי בטוח שנחזור .למחנה בסיס באותו היום
בשלב ההוא חשבתי שסיימנו .כבר את כל עניין הטיפוס
.הקדמתי את סיימון
ולפתע נתקלתי בקיר אנכי .שחצה את הרכס
ירדתי על ברכיי וידיי ותקעתי ... את הפטיש והגרזן שלי בקרח
.וכך הורדתי את עצמי מצוק הקרח
כאשר הגרזן והפטיש תקועים,אתה מקשיב .לרעש שהם משמיעים ומתסכל עליהם
,כעת הייתי תלוי עם הגרזן והפטיש ... הוצאתי את הפטיש ו
מה שרציתי לעשות הוא לתקוע אותו .בקיר האנכי
אני התנדנדתי והפטיש נכנס פנימה ... והוא השמיע
.קול מוזר
,וחשבתי לי: "ובכן, אוציא אותו החוצה ".ואמקם אותו במקום טוב
רק רציתי להכניס אותו בצורה .מוצקה ויציבה לאורך כל הירידה
ועמדתי לתקוע אותו .שוב בקרח
הכאב הזה... הציף את ... הירך שלי
.והברך שלי כאבה מאוד מאוד
הפגיעה גרמה לרגלי התחתונה .לעבור דרך מפרק הברך
,כאשר העצם נכנסה לשוק ...היא מייד הבקיעה אותה
.והמשיכה למעלה
כאב לי מאוד, ולא יכולתי להתמודד .עם זה בתחילה
.המשכתי לנשוף והכאב החל לפחות ... אני זוכר שהסתכלתי לכיוון
מערב וראיתי שאנו נמצאים ,"באותו גובה של פסגת "רסאק
.כך שהיה לי קנה מידה היכן אנו נמצאים
וחשבתי, "לעזאזל, לא יתכן ,"ששברתי את רגלי
".אם אכן שברתי אותה, אני מת"
.ואז החבל נעשה רופף
.ידעתי שסיימון בא לכיוון שלי
.לא יכולתי לחוש את עצמותיי
.מיששתי את רגלי בידי, לא היה בה דם
.והכאב שכך במידה מסויימת
,וחשבתי, אולי אני תשוש
.יתכן שקרעתי רצועה או משהו
.ניסיתי לעמוד על הרגל
,הרגשתי את העצם חורקת וכל זה .וידעתי אז שרגלי נשברה
,המבט שהוא נתן בי .נשאר במוחי
מבט של הלם וייאוש .ואימה
.הרבה דברים במבט אחד
"?והוא אמר: "האם אתה בסדר
- אני חושב שזה עלה בדעתי לומר .כן, אני בסדר". זה היה טיפשי"
".אני חושב שאמרתי, "לא, שברתי את רגלי
- מיד, גורלינו נחרץ. חשבתי ."אלוהים, אנחנו אבודים"
,אם מישהו מאיתנו יצליח לצאת מזה זה אומר שפעלנו כשורה
...זה עלה בראשי, רק חשבתי
,אם הוא יחליק מהצד של ההר כעת" ,"אוכל פשוט להסתלק
ולעזוב אותו, ולרדת בעצמי למטה" ... "וכך לחסוך לעצמי את כל הטירחה
בלנסות להתמודד איתו ועם" ".המצב שבו אנו נמצאים
הוא נתן לי משככי כאבים אשר .למעשה היו כדורים נגד כאב ראש
.והוא לא דיבר על כלום
...זה היה כמעט כאילו הוא .ידע מה המשמעות של כל זה
הוא ידע ש... ואני ידעתי שהוא .יצטרך לעזוב אותי
- הוא יכול היה לומר משהו כמו ".אני רק הולך להזעיק עזרה"
."ואני הייתי אומר - "כן, בטח
.כי ידעתי שאין עזרה
זו הייתה דרך קלה עבורו .לומר זאת
לא חשבתי ששנינו חושבים ברצינות שיש .באמת איזו ברירה
איני יכול להצביע על הסיבה שגרמה .לי לחשוב שמשהו קרה
,והתחלתי לחשוב - "האם אחד מהם מת ?"או ששניהם מתים
אפילו "אם אחד מהם מת, לא שאני רוצה ... שמישהו מהם ימות", אבל
"?אם אחד חוזר, מי אני רוצה שזה יהיה"
,זה ישמע קצת קר לומר זאת ... אבל אני מניח
.אני מעדיף שזה יהיה סיימון
."חשבתי - "אה, הוא לא עוזב
נרגעתי קצת והצלחתי ... להתרכז שוב
.במחשבה איך אני מוריד אותו מההר
.שוחחנו ביננו, מה עלינו לעשות
חשבנו, ובכן יש לנו שני חבלים .באורך 50 מטרים
אם נקשור אותם יחד, יהיה לנו חבל .באורך 100 מטר עם קשר באמצע
אז קשרתי בצד אחד וסיימון .קשר לצד השני
בתיאוריה, זה יכול היה להוריד .אותי 100 מטר למטה
למצוא עוגן אמיתי על מנת ,להוריד אותו אינו עניין של מה בכך
מה שעשיתי הוא לחפור בור .בשלג לשבת בתוכו ולחבק את עצמי
.ושכבתי בין רגליו
.וסיימון החל לרדת
הורדתי אותו באורך חבל ,אחד, 50 מטר
.ואז הקשר צץ בין שני החבלים
כעת הקשר לא עבר בין .מהדק המתכת
.אז הוא עצר אותי
עמדתי על רגל השמאלית .שלא נפגעה
.על מנת להוריד את המשקל מהחבל
הרפיתי מספיק על מנת ... לאפשר לו להתיר את החבל
להשחיל את החבל חזרה ... למתקן ההורדה, עם הקשר בצד השני
ולהדק את זה שוב לגופו, ולהוריד .אותי את ה-50 מטר הנותרים
,הוא היה מוגן בצורה סבירה .ואני ירדתי והצטרפתי אליו
.וחזרנו על התהליך מחדש
,סיימון ניסה להוריד אותי מהר
וכתוצאה מכך כף רגלי הייתה נתקעת .כל הזמן וגורמת לברך להתכופף
.וזה כאב בצורה בלתי רגילה
אני זוכר שכעסתי עליו .בגלל שהכאיב לי
,"וחשבתי - "עשה זאת לאט
למרות שידעתי שהוא חייב לעשות .זאת מהר, לא היתה לו ברירה
,היו לו פנים מאוד כעוסות ,אני זוכר שהבטתי בו
ותהיתי האם הוא מעוצבן .בגלל כל הענין הזה
לא יכולתי לצערי, להתייחס יותר מידי ,לזעקות כאב שלו
.מכיוון שהיינו מוכרחים לרדת
,חפרנו בורות בתוך אבקת השלג
והם החזיקו מעמד את אורך הזמן .שלקח להוריד אותי
.אך למעשה הם התפוררו סביבו
,והוא הוריד אותי בחבל שעוביו 9 מ"מ .זה בערך העובי הזה
.הידיים היו קפואות
,מה שהוא עשה, היה יוצא מן הכלל
מעולם לא שמעתי על חילוץ כזה .שנעשה על ידי אדם אחד
.כעת אנו יורדים בזמן סופה משתוללת ,איני יודע מה היתה הטמפרטורה
אך אני מניח שזה היה .בסביבות מינוס 80 או משהו כזה
,איבדתי כליטר דם ברגלי .גופי היה בשוק ובתת חום חמור
בנקודה זו היינו צריכים לחפור .מערת שלג ולהסתתר
להכנס לשקי השינה שלנו .ולהרתיח מים על מנת להעלות את חום גופנו
.לא יכולנו, כי הגז שלנו נגמר
ואיבדנו שליטה כי לא יכולנו ... לחפור מערת שלג
,ולהסתכן בכך שנילכד בה .אם הסופה תמשך
,נראה היה לנו שאנו למעלה בשלב הזה .למרות שבעצם היינו למטה
.והתחלתי לחשוב לאט
,אולי אחרי זה, יהיה לנו עוד אחד" ."ונהיה על הקרחון
ואז פתאום הכול התקשה באזור ,המרפקים שלי, וקפוא
וזה נעשה תלול, לרדת בשיפוע ,ולפתע הפך לתלול
.וחרדתי מאוד
,צעקתי בכל כוחי לעבר סיימון שיפסיק .אבל הוא לא שמע אותי
שמתי לב שהתווסף עוד משקל ,על החבל
.אך לא ממש התייחסתי לזה - אני רק חשבתי
."טוב, הוא עובר במדרון תלול"
כאשר הבטתי למטה, והסתכלתי ,בגלל שהיה שם נטיף ענק מתחתיי
.נחרדתי לגלות לאן הגעתי
ויכולתי לראות בברור שזה היה ,בקיע גדול ישר מתחת לצוק
.בערך 25 מטר מתחתיי
ניסיתי לראות עם הגרזן אם אני ,יכול להגיע לקיר שהיה שם
,אני חושב שאיך שהתחלתי לעשות זאת .הרגשתי שאני מורד שוב
,וחשבתי - "אלוהים, אל תעשה זאת ,"אל תעשה זאת
מכיוון שידעתי שאין מספיק חבל .להוריד אותי עד לתחתית
אם לא יכולתי להוריד את המשקל ... שלי מהחבל
,הוא לא יכול לנתק את החבל .להגיע לצד השני
,ידעתי את זה והתחלתי לצעוק שוב .שלא יוריד אותי
המשכתי להוריד אותו, עד שהגעתי .לקשר, ואז נענעתי את החבל
זה היה הסימן שלי אליו .להוריד את משקלו מהחבל
.אך דבר לא קרה
.ודבר לא המשיך לקרות
,ידעתי שהדרך היחידה לצאת מזה .היא לטפס על החבל
.היו לי שני לולאות פרוסיק .שהם שני מיתרים דקים של חבל
,ואם מסובבים אותם על החבל ,ניתן להחליקם במעלה החבל
ולמתוח אותו כך שהקשר תופס .את החבל
,מהדקים "שאקל" (אבזם מיוחד) לזה .ואז אפשר לעמוד
ואם יש לך אחד נוסף הדוק מעליו, אתה ,מחליק אותו למעלה
.והלולאה הזאת כעת גבוהה יותר
,ניסיתי להחזיק את עצמי יציב .על מנת שהחבל ישאר במקומו
ואז ניסיתי לעשות עוד .ועוד לולאות
...והחבל המגושם והארור הזה .קשה לי לתאר איך לא יכולתי לעשות זאת
,בגלל האצבעות שלי .פשוט לא יכולתי לחוש את אצבעותיי
והבטתי בזה וניסיתי להכניס אותו ,תוך שימוש בשיניים שלי
.ולסובב אותו, ולסובב אותו
...הידים שלי היו קרות, הרגליים שלי .היו מאוד מאוד קרות
הייתי במצב נואש אשר הוחמר על ... ידי העובדה שלא היה לי מושג
.מה ג'ו עושה, או באיזה מצב הוא
לא יכולתי להבין מדוע לוקח לו .כל כך הרבה זמן להוריד את משקלו מהחבל
.לא היה הסבר הגיוני לזה
הצלחתי להכניס אחד, והדקתי אותו .לחזה שלי כדי שיחזיק אותי במצב אנכי
,וניסיתי להכניס את השני .אך היתה לי בעיה רצינית בידיים
,אז הפלתי את הדבר הארור הזה .והסתכלתי עליו נופל
.וידעתי שאני גמור
רק חשבתי - "ובכן, איני יכול לטפס ."על החבל
הרעיון של לטפס על החבל יד אחרי ... יד, פשוט אינך יכול
.במיוחד כאשר ידייך קפואות .אתה פשוט אינך מסוגל לעשות זאת
,לא יכולתי לעשות דבר ,וחשתי חסר אונים מוחלט
.ומאוד כועס
,איני יכול לעשות כלום ,לא יכולתי להוריד את המשקל מהחבל
,הייתי פשוט שם, וזה ארך כשעה וחצי
אשר במהלך הזמן הזה, מצבי .הפך ליותר ויותר נואש
נאבקתי להחזיק את המושב הרעוע ,שישבתי בו
.והשלג החליק בהדרגה תחתיי
.ומצבי הפך להיות נואש
אני חושב שמבחינה פסיכולוגית .הייתי מובס
.מפני שלא היה דבר שיכולתי לעשות
אז פשוט נתליתי על החבל .וחיכיתי למוות
,ואני חושב שהייתי מת די מהר למעשה .הטמפרטורה היתה נמוכה מאוד
התקדמתי במורד ההר, במקטעים .קצרים ומסריחים, פשוטו כמשמעו
כי השלג הרך "הסוכרי" הזה .התמוטט מתחתי
ציפיתי שירד כבר, ולא יכולתי לעשות .דבר בעניין
.הוא עמד ליפול 100 מטר
כ-50 מטר ממני, הוא עמד ליפול .כפול מזה, הוא עמד למות
,והוא לא ידע האם אני 3 מטר מהאדמה ,או מטר אחד
הוא פשוט לא ידע. אבל הוא ידע .די בברור שהוא עומד למות
ואז נזכרתי שיש לי סכין קטנה .בצד תרמיל הגב שלי
.קיבלתי החלטה די מהר
זה נראה לי הדבר הנכון לעשותו .בנסיבות האלו
כי לא היתה דרך שאוכל ,להחזיק מעמד בתנוחה בה הייתי
.במוקדם או במאוחר, הייתי נופל מההר
,הורדתי את תרמיל הגב שלי ,והתרתי את הרוכסן העליון ביד אחת
.והוצאתי את הסכין
!בום
.היה זה לילה נוראי
מוחי היה טרוד במחשבות .על מה שקרה לג'ו
,לקח לי זמן רב להתחמם .לא מספיק אני מניח
.היה לי לילה קר מאוד
הדבר החשוב ביותר שאני זוכר .הוא שהייתי צמא נואשות
עד אשר הרגשתי שאני .מריח את המים בשלג שסביבי
.הרגשתי בזה בחוזקה
.זה היה דבר די מוזר
.לא ידעתי מה קרה
,מה שנחתתי עליו לא היה שטוח .הוא היה משופע בשני צידיו
.ואני החלקתי, בחושך
.אני חושב שצנחתי מגובה 50 מטר
.הייתי מופתע למצוא עצמי בחיים
.אור הפנס החל להחלש מרגע לרגע
.והחשיכה גברה עליו
,חשתי רפה ידיים .ומאוד חלש ופגיע
,לו הייתי צונח פחות ממטר ימינה
.הייתי נופל לתוך החור הענקי הזה
.הברגתי את בורג הקרח די מהר
- ואז הסתכלתי סביב וחשבתי
אלוהים, הסיכוי לצאת מפה" "הוא כמעט אפסי
,החבל שלי היה למעלה .כ-25 מטר מפתח החור הקטן הזה
.וחשבתי, סיימון נמצא בקצה החבל
.אבל הייתי בטוח שהוא מת ... וזה לא היה חשוב אבל
,חשבתי "אם אמשוך את החבל ."הוא יתהדק לגופתו
כי הוא היה צונח מהצוק ,לצד התחתון של הבקיע הצר
.ואז ישכב שם מת ויהיה משקל נגדי
החבל יחזור למעלה ואז יפול .לתוך הבקיע
,אז חשבתי "אם אמשוך את החבל ."הוא יתהדק לגופו
,והחבל המשיך להגיע עוד ועוד
איך שראיתי את זה הבנתי .שהחבל נקרע
".וחשבתי - "אתה עומד למות כאן
הייתה בי הרגשת שמחה .כי המשמעות של זה שסיימון בחיים
!סיימון
להסתכל על מיקומי, היה .מראה נורא
.אתה יודע, לא מתים מרגל שבורה
אני חושב שכיביתי את הפנס .על מנת לשמור על הסוללות
.היה חשוך, וזה החל מחלחל בי
,יש משהו בקשר לבקיעים
,יש בהם תחושה נוראית .לא מקום לחיים
יכולתי לשמוע קרח נשבר .וקול הרוח מכה בקרח
,הדלקתי את הפנס שוב .כי לא אהבתי להיות בחושך
.חשבתי מאוד בודד
.והייתי מאוד מפוחד
,הייתי בן 25, בכושר טוב .והייתי מאוד אמביציוני
,וזה היה הטיול הראשון שלי ,רציתי לטפס על העולם
וזה לא נראה... זה פשוט לא היה .חלק מתוכניותינו
.כנראה שהיה כבר מאוד מאוחר
אני חושב שכבר היתה המחשבה .בליבי שלא אוכל לצאת
...לעזאזל. טיפש, טיפש
.כמטפס אתה חייב להיות בשליטה תמיד
ברגע שעושים זאת, אתה נראה כחצי .כשלון, כאילו איבדת את שפיותך
.זה היה ילדותי .אני פשוט בכיתי ובכיתי
...חשבתי
.חשבתי שאהיה חזק יותר
- היום החמישי -
האור החל להגיע, השעה היתה 5 .או 6 בבוקר
והתחלתי שוב לצעוק את .שמו של סיימון
הקמתי את עצמי, התלבשתי בתוך ,בית השלג וארזתי הכול
.פשוט הרגשה נוראית של חרדה
בשלב הזה, הרגשתי שג'ו נהרג .ביום הקודם
ועל איך שאני עומד למות, כצורה .מסויימת של עונש
אך במקום רק לשבת ,ולרחם על עצמי או משהו כזה
אני אמשיך עם זה" ".ואמות בדרך למטה
מהר מאוד הקרקע ,נעשתה תלולה
.אז עקפתי את הדרך התלולה הזו
בזמן שגלשתי למטה יכולתי לראות ,את צוק הקרח הבולט
.אשר ממנו הורדתי אותו
כך שידעתי שהוא בוודאי ,תלוי באויר
וזו הסיבה לכך שלא יכול היה .להוריד את משקלו מהחבל
,בזמן שירדתי נמוך יותר ,יכולתי לראות לחרדתי
שבסיסו של צוק הקרח ,היה בקע ענקי
ברוחב 12 מטר וללא קרקעית .מהמקום שעמדתי וצפיתי בו
!סיימון
,הוא יתעורר עם אור ראשון .כך חשבתי
בגלל שהייתי צמא .בצורה נואשת
וגם הוא, והוא בוודאי ירצה לרדת .להשיג מים
.והוא ירצה למצוא אותי
,כעת, הפסקתי ולקחתי הפוגה ,וצעקתי מעבר ולתוך הצוק
".וצעקתי וצעקתי, "ג'ו, ג'ו
,ואני מניח שוב, בראייה לאחור
אחרי שירדתי מהחבל, הייתי צריך ,ללכת ולהסתכל
.בתוך הבקע, לראות היכן הוא היה
אבל בכנות, המחשבה לא עלתה .אצלי באותו זמן
.הייתי משוכנע שהוא מת
.הייתי משוכנע, לגמרי, שאני לבדי
.שאף אחד לא יבוא לקחת אותי
.גדלתי כקתולי הדוק
עבר זמן רב מאז .שהפסקתי להאמין באלוהים
תמיד תהיתי אם במצב של סכנה ... האם אני, תחת לחץ
אסתובב ואתפלל לאלוהים ".ואומר" הוצא אותי מפה
.ומעולם זה לא קרה לי
.זה אומר שבאמת הייתי חסר אמונה
,ואני באמת חושב שכאשר אתה מת .אתה מת. אין חיים שאחרי
.אין כלום
"?וחשבתי - "האם אוכל לטפס ולצאת מפה
,היה 25 מטר של קרח תלוי .אין סיכוי שהייתי עושה זאת עם רגל בריאה
ידעתי ששניהם מתים, אך לא יכולתי .לפנות הכול ולהסתלק מהמחנה
,קודם כל, איני יודע דבר עליהם
,חוץ מאשר שמותיהם הפרטיים .ג'ו וסיימון
לא ידעתי את שמות המשפחה .שלהם או דבר אחר עליהם
והיה לי רעיון מוזר שאם הם נפלו ,מההר
.הם פשוא נחתו על התחתית שלו
,וחשבתי אולי מתחתית הקרחון .אהיה מסוגל לראותם
ודעתי היתה נחושה ללכת רחוק .ככל שאוכל
... התחלתי לרדת מהקרחון בעצמי
בשלב הזה הייתי בטוח שאני .אמות בעצמי
לחצות קרחון זה דבר מאוד .מסוכן לעשותו לבד
כי יש לו בקיעים בקרח שהשלג .מכסה אותם
למזלי מצאתי עקבות מטושטשות ,של עקבותינו
.שנשארו מהזמן שצעדנו
,רק כאשר ירדתי מהקרחון ,הבנתי שאני ארד
,ושאני עומד לצאת מזה
.אני אחייה
איני יכול לתאר כמה מפחד .היה הלילה