הובא וסונכרן ע"י גדעון
דבר אחד שהתמיה אותי ואת העולם כולו
,היה שהגרמנים הקדישו כוח אדם
רכבות ומשאיות ואנרגיה
.להשמדת היהודים עד ליום האחרון
אם הם היו מפסיקים זאת שישה חודשים לפני סוף המלחמה
,ומקדישים את האנרגיה הזאת כדי להתחזק
.ייתכן שהיו יכולים להמשיך קצת במלחמה
אך היה חשוב להם יותר להרוג את היהודים .מאשר לנצח במלחמה
, -במהלך מלחמת העולם השנייה -
כשגרמניה הנאצית של אדולף היטלר - , -כבשה אומה אחר אומה
,נשללו זכויותיהם של יהודי אירופה - , -הם נשלחו לגטאות בכפייה
. -גורשו למחנות ריכוז ונרצחו -
,אפילו ב-1944 - , -כשהיה ברור שגרמניה עומדת להפסיד במלחמה
. -לא פסקו היטלר ותומכיו ממלחמתם ביהודים -
- כוחותיו המשיכו בקדחתנות בהרג -
של האוכלוסייה היהודית הגדולה ביותר - . -שנותרה באירופה: יהודי הונגריה
אלה סיפוריהם של חמישה ניצולים הונגריים - . -בשנתה האחרונה של מלחמת העולם השנייה
.גדלתי בעיירה בשם פולנה, בהרי הקרפטים
,זאת הייתה עיירה קטנה .עם שני רחובות ראשיים
...זה מוביל כל הדרך עד ל ...יש שם כנסייה. אי אפשר לראות
,היו לנו סניף דואר .בית עירייה, כנסייה ובית כנסת
.הכול הכירו זה את זה
.זה היה יפהפה
.גרתי בעיר בשם אוז'הורוד
,זאת הייתה עיר קטנה
אך הייתה בה תחושה .של עיר גדולה וקוסמופוליטית
,בדיוק כאן הייתה מעדנייה קטנה
...היא הייתה
.בדיוק כאן
...ו
נהגנו לבוא לכאן .כדי לאכול כריכים אחר הצהריים
.גרנו בעיירה בשם שארוואר
.היא נמצאת בהונגריה, קרוב לגבול האוסטרי
מדי יום הביאו האיכרים את מרכולתם מהכפרים הסמוכים
.בסלים גדולים שנשאו על ראשיהם או על כתפיהם
,ססובו הייתה קהילה קטנה מאוד .בת 3,000 בני אדם
.לא היה חשמל ולא היו תשתיות כלל
.אז אלה היו חיים פשוטים ומשעממים מאוד .לא היה שום דבר מרגש
,אך בבודפשט, לשם הגעתי .החיים היו שונים מאוד
.ההבדל היה עצום
!"הסתכלתי על העיר הזאת ואמרתי, "וואו
!מעולם לא האמנתי שדבר כזה קיים
,בודפשט הייתה עיר מרהיבת עין ברמה עולמית
,ברמה של וינה, או פריז, או לונדון .כבירה אירופאית גדולה
בניין הפרלמנט מרהיב העין הזה
היה עד לדברים הטובים ביותר .והנוראים ביותר בהיסטוריה של הונגריה
רוב היהודים בבודפשט
נטמעו לגמרי והיו פטריוטיים מאוד
.וגאים מאוד במורשת התרבותית ההונגרית שלהם
בעיירה שלנו היו כ-800 משפחות יהודיות
ולדעתי היו בעיירה .כ-10,000 או 11,000 לא יהודים
.היו לי חברים לא יהודים .יצאתי עם בחורים לא יהודים
.להורים שלי היו חברים לא יהודים
,בה בעת הרגשנו גם שאנחנו הונגריים מאוד
.לא רק יהודים
,היהדות הייתה הדת שלנו
.אך היינו הונגרים
ב-2 באוגוסט 1934 נשבעו הקצינים והחיילים אמונים
.לא לגרמניה, אלא להיטלר באופן אישי ...בתוך 18 חודשים
בשעה שלטונו של היטלר על גרמניה ,הפך למוחלט
,הבטיח היטלר לשכנתו המבוהלת, אוסטריה
.לא להתערב בענייניה
,ב-1938, כשהייתי בן עשר
קניתי את העיתון הראשון שלי
,וראיתי את הכותרות
".היטלר צועד לתוך אוסטריה"
והרגשתי שלרגע ההיסטורי הזה
תהיה השפעה עצומה ,על חייהם של יהודי הונגריה
.על חייה של משפחתי ועל חיי
.גרמניה פולשת לפולין ולעיר החופשית דנציג .ורשה מופצצת ומופגזת
.פולין חרבה
- פלישה לפולין -
פליטים שברחו מפולין הגיעו להונגריה
וברוב המשפחות היהודיות ,הלכו הגברים לבית הכנסת בשישי בערב
כדי לקחת את האנשים האלה לביתם .ולספק להם מחסה
.הם באו וסיפרו סיפורים
ואני זוכרת שלעיתים קרובות מאוד
.לא האמנו להם
,שמעתי שיחה בין אבי לגבר אחר
.והוא סיפר לאבי מה הנאצים עושים בפולין
...ודבר אחד שלעולם לא אשכח ששמעתי
,הוא אמר ,הנאצים לוקחים את התינוקות היהודיים שלנו"
מחזיקים ברגליהם וקורעים אותם לשניים
",ומשליכים אותם לדניסטר .שהוא נהר באוקראינה
,ומאוחר יותר, כמובן
.הסיפורים הלכו והחמירו
והתחלנו לשמוע על ירי בהמונים .ועל קברי המונים
...אבל הייתה מין תחושה
,אני שונא להשתמש במילה ...אבל אני חייב להשתמש בה
,תחושה פטריוטית נאיבית שאנחנו, ההונגרים .לא עושים דברים כאלה
היטלר היה בגרמניה .ומה שקרה בגרמניה לא היה קשור בנו
.כלומר, היינו רחוקים מכל זה
.היו שתי מלחמות
הייתה מלחמה צבאית
,ולצידה של המלחמה הזאת התחוללה מלחמה נוספת
.מלחמת האס-אס ביהודים
הצד האפל של האופי הלאומי ההונגרי .הפך ברור יותר ויותר
.רדיפת היהודים הפכה ברורה יותר ויותר
...היהודים איבדו את עבודתם, את העסקים שלהם
",הייתה תנועה הונגרית נאצית, "צלב החץ
,והיא הפכה, כמובן
לארגון השנוא והמפחיד ביותר .בעיני היהודים בהונגריה
?"אנשים תוהים, "מדוע לא עשינו משהו
.לא ברחנו. לא הסתתרנו
.ובכן, זה לא קרה בבת אחת
,דברים התרחשו באיטיות רבה
,אז בכל פעם שהודיעו על חוק חדש ,או הגבלה חדשה
".אמרנו, "טוב, זה רק עוד דבר אחד. זה יחלוף
.היטלר נכנס להונגריה ב-19 במרץ, 1944
.הייתי בן 16
.1944, 19 במרץ
.הגרמנים נכנסו, האס-אס נכנס לעיירה שלנו
כל המשטר הנאצי שהחזיק בעיירה שלנו ,היה שני אופנועים
כי הם היו שם כבר, בדמותם של התושבים .שעשו בשבילם את העבודה המלוכלכת
רובם היו אנשים ,שחשבנו שהיו חברים שלנו במשך כל השנים
אך הם הפנו לנו עורף בן לילה
.והלכו עם הצד השני
וההגבלה הבאה הייתה
.שליהודים אסור לצאת לרחוב בלי הטלאי הצהוב
שמענו שבגרמניה אילצו אותם ,לענוד את הטלאי הצהוב לפני שנלקחו
.ושכך היה גם בפולין
.אז באותו שלב היינו מודאגים
.לא ענדתי טלאי צהוב ונתפסתי
נשלחתי למחנה של עבודת כפייה
,מצפון לבודפשט
.במקום שבו עבר גשר רכבת חשוב
,תפקידנו היה לתקן את מסילות הברזל
,את הפסים, את הגשרים, ללא הפסקה
.והבריטים והאמריקאים הפציצו יומם ולילה
.ברור שחששנו שנמות
אך בה בעת קיווינו
שהמפציצים האמריקאיים והבריטיים יפגעו בכל המטרות שלהם
,וישמידו את הגשר הזה
.כי זאת הייתה הדרך להביס את היטלר
ברחתי ממחנה העבודה ההוא
.והצטרפתי למחתרת ההונגרית
...הצו הבא היה שעלינו לארוז
.25 קילו
?בתחילה לא הבנו. מה ניקח
.חשבו על הבית שלכם, שאתם גרים בו
?מה הייתם לוקחים ב-25 קילו
?מה זה 25 קילו
?כמה זה 25 קילו
?האם תיקחו את הכריות? את השמיכות ...את הכלים? את
?מה תיקחו
,כשארזנו
רציתי לקחת משהו .שיזכיר לי את הזמנים הטובים
.הייתי מדוכאת ומודאגת מאוד
,אז נתקלתי בבגד ים
.בגד ים שאבי הביא לי
.אני לא רוצה לעשות את זה
,לאחר אחת מנסיעות העסקים שלו ,כשלוש שנים קודם לכן
.אבא שלי חזר הביתה
,והוא תמיד הביא לנו משהו
.לאחותי ולי
...ו
?"כמובן שתמיד שאלנו, "מה הבאת
,והוא פתח את הקופסה
.ובקופסה היה בגד ים יפהפה
היה לו גימור מבריק מסאטן
.והדפס של פרחים ססגוניים
,ואחר הצהריים ,כששמעתי את מגפיהם של החיילים שעלו במדרגות
רצתי ולבשתי את בגד הים הזה .מתחת לשמלה שלי
.וכך עזבתי
.הם פרצו את הדלתות הקדמיות .הם נכנסו. הם נתנו לנו כמה דקות
,הם אמרו שיש לנו חצי שעה ...אבל זה לא היה חצי שעה
,לאסוף את כל חפצי הערך שלנו
.והם הצעידו אותנו מהבית
לא העליתי בדעתי ...שהם פשוט לוקחים אנשים מבתיהם
.רק כי הם יהודים
,החברים לכאורה שלנו, והשכנים שלנו
,עמדו לצד הכביש
,והם צעקו
",הגיע הזמן, לכו מפה" .ו"אנחנו לא צריכים יהודים בעיר שלנו
".אנחנו צריכים להיפטר מכם היהודים
.עמדתי שם ולא האמנתי למראה עיניי
!האנשים שעם ילדיהם הלכתי לבית הספר
!היינו חברים! חלקנו בדברים
?למה הם כה עוינים ?למה הם שונאים אותנו פתאום
זה כמו כשקוראים .על כך שהיהודים יצאו ממצרים
.נשאנו את כל המטען שלנו
.הכריות והשמיכות היו קשורים כחבילה
,ואנחנו, הילדים, עזרנו לסחוב ...והרגשתי כה מבוישת
רצינו להאמין .שהם ייקחו אותנו לגרמניה ושנעבוד
.באמת שרצינו להאמין בזה
,ובאותו שלב כל יהודי אירופה כבר היו במחנות
.ולא ידענו זאת
הריכוז, ההשמה בגטו והגירוש
,התרחשו באופן מרוכז, בתוך 12 שבועות
ובשום מקום אחר לא בוצעה תוכנית הגירוש
.באותן ברבריות ומהירות כפי שבוצעה בהונגריה
הם אמרו שייקחו אותנו לגטו .ואנחנו לא שמענו את המילה הזאת מעולם
".זאת לא מילה בהונגרית, "גטו
.לא היה לנו מושג היכן אנחנו
,בבוקר, כשהתעוררנו
.הבנתי שאנחנו במחסן לבנים פתוח .בחצר של מפעל ללבנים
.ובחודש אפריל היה גשום. ירד הרבה גשם
...וכל הזמן
,נאלצנו להחליף את הסדינים כי הסדינים היו הגג
.והיינו רטובים תמיד
,היו שם אלפי אנשים .כי הם הגיעו מכל רחבי המחוז
,ובכל מקום היו שומרים, עם כלבים
,והם הסתובבו כל הזמן ,כלבי רועה גרמני גדולים
.ברצועות קצרות מאוד
,כי כל האזור הזה היה צריפים... .עם אנשים בכל מקום
?את יודעת איפה הצריף שלך היה .כן-
,הצריף שלי היה כאן .במקום שבו נמצאות ערמות הלבנים האלו
,ואז, יום אחד ,הכריזו שכל מי שרוצה ללכת לעבוד בטוקאי
,בכרם, בייצור יין, צריך לבוא
,וכולם עלו לרכבת ברצון ובשמחה
.כי זה היה גיהינום
,וללכת לעבוד בכרם היה כמו ללכת לגן עדן .בהשוואה לכך
.החיילים ההונגריים לקחו אותנו לתחנת הרכבת
,אימא שלי אמרה לי
,תפרתי יהלומים בחצאית שלך" ,באמרה של החצאית שלך
,ואם לא יהיה לך מספיק לאכול ".תשתמשי בהם כדי לקנות לחם
כשהגענו לתחנת הרכבת .הבנו שלא ניסע ברכבות נוסעים
.היו שם קרונות בקר
,אבא שלי אמר .אין להם רכבות אחרות, כי יש מלחמה"
.לכן אין להם אחרות ".הם חייבים להשתמש במה שיש להם
.כל מי שלא הלך מהר הוכה
,כשהם סגרו את הדלתות שמעתי מבחוץ חבטה
.כאילו שסוגרים אותנו שם בבריח
.זה כבר לא היה נורמלי .לא האמנתי שאזלו להם שאר הרכבות
.המצב בבודפשט הלך והחמיר
.נאלצתי להשיג מסמכים של גויים
.כיהודי, לא הייתי קיים
.היו יורים בי והורגים אותי
,היית חיה נרדפת ,24 שעות ביממה, מדי יום ביומו
ולא ידעת אם מישהו מאלה שנתקלת בהם
.היה לצידך באמת
,ולולא ולנברג
.לא אני ולא שאר עשרות האלפים היינו שורדים
,ראול ולנברג הגיע כשהונגריה כולה
.למעט בודפשט, כבר הייתה נקייה מיהודים
,הוא נסע לבודפשט בתקופה שבה, באזורי הספר
היהודים כבר הושמו בקרונות בקר .ונשלחו מהונגריה
והוא החליט להצטרף לשגרירות השוודית שם
.אך ורק כדי לנסות להציל יהודים
,בכך שהנפיק "תעודות חסות" שוודיות
הוא הכריז שהאדם שמחזיק במסמך הזה
.מתכנן להגיע לשוודיה בסוף המלחמה
,זאת הייתה בדיה ,אך בתוהו ובוהו והבלבול של המלחמה
פיסת הנייר המופלאה וחסרת ערך הזאת .פעלה את פעולתה
מספר מאיתנו פעלו כמפיצים או רצים
כדי למסור את התעודות המזויפות האלו
.לאנשים שחיכו בבתים המוגנים
,ולנברג שכר בתי דירות גדולים
והציב שלט בשוודית שציין שכל הדיירים
נמצאים תחת חסותה .של הממשלה המלכותית של שוודיה
.אני גרתי בסנט אישטוון פארק מספר 25
רוב הבתים האלה היו בתי דירות ,של המעמד הבינוני-גבוה
,ודירת ארבעה חדרים
שלפני המשבר הזה גרו בה ארבעה, ,חמישה או שישה אנשים
הפכה לפתע לכוך
שבו נדחקו 60-70 בני אדם .לדירת ארבעה חדרים
.מאוד לא נוח
,זה היה מאוד לא נוח, מותק .אך למעלה מכך, זה היה מסוכן להפליא
,המונח "בית מוגן" אינו מדויק, כמובן
כי רבים מאלה שגרו ב"בתים המוגנים" האלה
.נאספו, נלקחו לגדות הדנובה והומתו
.לא היה קשה להיכנס לבתים המוגנים
.לחיילים לא היה אכפת
".הם עמדו בחוץ, מלפנים: "תיכנסו לשם
...אבל לצאת מהם
.זה היה הדבר הקשה
אם חיילים גרמניים או חיילים הונגריים נאצים ,חשדו במשהו
,הם הורו לנו להוריד את מכנסינו
.כי היינו הנימולים היחידים
,יום אחד לקחתי את התעודות המזויפות ,צמודות לגופי
אלו שהעברתי לאנשים ,כדי שיוכלו לצאת מהבניין
.וטעיתי בחישוב
,עברתי דרך הביוב, ידעתי מתי צריך לצאת
.אך עשיתי טעות
במקום לצאת באמצע הבניין
,יצאתי בחזית הבניין
.שם שמרו שני חיילים על הבניין
התחלתי לרוץ מהר ככל שיכולתי .וחציתי את הרחוב הלוך ושוב
.והם גירשו קבוצה של יהודים
,מבלי לדעת לאן לוקחים אותם
,זינקתי לתוך קבוצת היהודים הזאת וחשבתי
הסתבכתי בצרות כבר המון פעמים ונחלצתי" .וכעת איחלץ עוד פעם אחת
".זאת רק עוד בריחה אחת
.לאחר חמישה ימים הגענו לבוכנוואלד
.היינו ברכבת במשך כחמישה ימים
.ישבנו על ערמת המטען שנשאנו לשם
.בקרון הבקר שבו הייתי נמצאו כ-120 מאיתנו
.צמודים זה לזה כמו סרדינים, והיה חם מאוד
.היה שם דלי אחד, אתם יודעים, לעשיית צרכים
.ולפתע הדלי התמלא והריח היה לא נסבל
הם לא פתחו את הדלתות .כדי שנוכל לעשות את צרכינו
.הם לא נתנו לנו מים. הם לא נתנו לנו אוכל
.הילדים צרחו. הם רצו הביתה
?"לאן הם לוקחים אותנו"
.איש לא ענה
.הייתה שם אפלה מוחלטת
.האור חדר רק דרך החריצים שבקרון הבקר
.אבי מצא חריץ בקרון הבקר
,הוא הביט החוצה ואמר בקול רם
,לא נראה לי שאנחנו נוסעים לכרם" ,כפי שאמרו לנו
כי כרגע חצינו את הגבול ".ואנחנו נוסעים לעבר פולין
,כשהוא אמר פולין
,נזכרתי באיש שסיפר את הסיפור על הילדים
.על מה שעושים לילדים בפולין
.אני אחזתי באחי הקטן הוא היה בן שנתיים וחצי
.ואחזתי בו חזק מאוד
,ואמרתי לו, אמרתי לעצמי
.אני לא ארפה ממנו לעולם" ."הם לא ייקחו אותו ממני לעולם
...כאשר פתחו את הדלת לפתע
.האור הכה בנו
ובגלל שהיית בעיניים עצומות ,במשך ארבעה או חמישה ימים
,או שהתרגלת לחושך הזה
.היית עיוורת כמעט
.היינו ממש מאושרים, כי עמדנו לקבל אוויר
עמדנו לרדת מהרכבת ,ואולי ללכת לשירותים כמו אנשים רגילים
.לשתות מים ואולי גם לאכול קצת
,וכולם שאלו ?"איפה אנחנו? איך קוראים למקום הזה"
.שמו היה מוזר מאוד
.אושוויץ
.עצרו אותנו כאן
.כאן התבצע חלק גדול מהסלקציה
...אז כולכם עמדתם בשורה ,אלפי אנשים-
.קרוב זה לזה, בבלבול וברעש
"...ואז, "אל תזוזו ואל
?עומדים ישר כמו חיילים, אתה מבין
,ואנשי האס-אס עברו כאן, באמצע
.כדי לבדוק את כולנו
.הם הלכו עם הכלבים ופשוט איימו
?...בשורה עורפית, או במקביל .חמישה-
.בחמישיות
.כך שהיה קל לספור
כשירדתי מקרון הבקר
,ידעתי מיד שכל מה שהבטיחו לנו
.כל מה שאמרו לנו, היה שקר
וראינו הרבה אנשים רצים .בבגדי פסים ובראשים גלוחים
היינו מוקפים בחיילים נאציים .ובכלבים פראיים
.והם צעקו וצרחו
.מהר! השאירו את כל המטען שלכם" ."השאירו הכול
לפתע פתאום הפרידו בינינו
...ואימא שלי ו
...אימא שלי ו
...ואחי ואחותי
,היא החזיקה את אחי הקטן בזרועותיה, ביד אחת
.וגם את אחותי בת הארבע וחצי .אני נאחזתי בידה
...וכך הלכנו לעבר
.הם דחפו אותנו לעבר היעד ההוא
,כשהטרנספורטים הגיעו
.האנשים עברו סלקציה
.זה היה תהליך פרימיטיבי מאוד ופשוט מאוד
.על האנשים היה לעמוד בשורה ארוכה
,בחזית השורה היו כמה קציני רפואה שאמרו
.זה זקן מדי, מעל לגיל 50"
".זה ילך ימינה והשני שמאלה"
אימי עברה סלקציה בתחנת הרכבת
.ונשלחה שמאלה בעוד שאחותי ואני הלכנו ימינה
אימי נלקחה
.היישר מתחנת הרכבת לתאי הגזים
,כשאחותי ואני סיימנו להתמקם במחנה
.אימי כבר לא הייתה בחיים
.נלקחנו לחדר הלבשה
...אמרו לנו שנתקלח לאחר
לאחר המסע המחריד הזה
,ושנוכל להתרענן
.ואז יקצו לנו עבודה
הורו לנו לקחת את נעלינו ביד אחת .ואת בגדינו ביד השנייה
.ונזכרתי ביהלומים
,ולקחתי את החצאית הכחולה שלי ,ובתוך הקהל, אתה יודע
שלפתי ממנה את היהלומים במהירות ,והחזקתי אותם בידיי
.והייתי עירומה
,ואני זוכרת שהתפשטתי ביחד עם השאר
.ונותרתי שם בבגד הים, עמדתי בבגד הים
.הייתה לי תחושה מוקדמת
,הייתה לי תחושה שאם אוריד את בגד הים הזה
,שאם אשאיר את בגד הים הזה מאחור
...כל הזיכרונות הנפלאים שהיו בבגד הים הזה
,כל הזמן זכרתי כיצד הסתובבתי בברכת השחייה
וכיצד הבנים שרקו לי .והחברות שלי קינאו כל כך
.וכעת אוריד אותו ואשאיר אותו כאן
.אשאיר מאחור כל מה שהיה חשוב לי בחיי
הם אמרו שוב ושוב
.שאם נותרו לנו חפצי ערך, יש להשאיר אותם שם
.היה להם מדור שנועד לכך
,המשכתי לאחוז ביהלומים .כי חשבתי שאקנה בהם לחם
.לכן הכנסתי אותם לפי
,ואז, כשהתחלתי ללכת שוב
ראיתי שהם פותחים לאנשים את הפה ,ומביטים פנימה
.אבל לא יכולתי לחזור לאחור
.כבר לא יכולתי למסור אותם, כי היו יורים בי
?"למה לא השארתי אותם שם"
,והם היו בתוך פי ולא ידעתי מה לעשות .אז בלעתי אותם
,נכנסנו לחדר המקלחות
הם נעלו מאחוריו את חדר ההלבשה
וחוליית עובדים נכנסה לשם .ולקחה את כל חפצינו מייד
,הם כן עשו לנו מקלחת ...בזרזיף של מים, ואז הם
בצד השני הייתה דלת .שהובילה לחצר שמעברו השני של הבניין
ובדלת הייתה ערמת בגדים
.והם הורו לכולם לבחור בגד אחד
חיכינו עד חצות בערך .ואז הרשו לנו להיכנס לאחד מצריפי העץ
.אלף בני אדם בצריף
,אם אדם אחד הסתובב, כולם נאלצו להסתובב
.כי היינו קרובים זה לזה עד כדי כך
,נהגתי להתעורר, קפואה מקור
...ואני
היו לי חלומות חוזרים ונשנים
,שאני בבית
,ושקר לי מאוד
...אבל שאבי בא ומכסה אותי, אז
...ואז התעוררתי
.לקולה של שריקה
בחוץ שרר חושך
.וזה היה גיהינום מטורף
ראינו קבוצה של כ-20 גברים שעברו דרך המחנה
,והסתכלתי עליהם בזמן שצעדו
.כי אולי אזהה מישהו
.ולפתע זיהיתי את אבי
.והמחשבה הראשונה שלי הייתה להסתתר
,כאב לי מאוד לראות אותו .עם ראשו המגולח והמדים שלו, כמו אסיר
,האיש הזה, שעזר לכולם
.שהיה האדם החביב ביותר בעולם
פשוט לא יכולתי להעלות בדעתי מה היה מרגיש אם היה רואה אותנו
.עם ראש גלוח, בסמרטוט הזה
.אז רציתי רק להסתתר, כדי שלא יראה אותי
...באותו רגע מבטינו הצטלבו
.וראיתי את דמעותיו זולגות על לחיו
.זאת הייתה הפעם האחרונה שראיתי את אבי
,ראיתי משאיות קרבות ובאות
,ושמעתי מהמשאיות צרחות
.וראיתי שני ילדים נופלים מהמשאית
,והמשאית נעצרה
...והמשאיות
ואיש אס-אס אחד יצא מהצד הקדמי
,והרים את הילדים, כך
והטיח אותם במשאית
.וזלג מהם דם, והוא השליך אותם לתוך המשאית
.אז הפסקתי לדבר עם אלוהים
.הם אמרו לנו שנקבל מספר
.מספר אסיר
כמובן שציפינו לקבל את מספר האסיר
.על בגדינו או במקום אחר כלשהו
.והם הציבו שולחנות
ובכל שולחן ישבו כמה שומרים
.שלפניהם ספרים ענקיים פתוחים
והנחנו שהם ירשמו בהם את שמותינו
.ואת המספר שייתנו לנו
ואז הבנו שהם יטבעו את המספר הזה
.בתוך בשרנו
.בזרועותינו
.לקחו חמישה מאיתנו ושמו לנו טיפות בעיניים
.לא ידענו למה. לא אמרו לנו .ושמו אותנו בצינוק
,סגרו אותנו שם ועמדנו במים עד הקרסוליים ,דחוסים
.וזה נראה כמו נצח
.זה נראה כמו נצח. הם לא פתחו את הדלת
.לא נתנו לנו דבר לאכול או לשתות
.אז שתינו את המים שבהם עמדנו
.עשינו צרכים במים שבהם עמדנו
.ואז פתחו את הדלת והוציאו אותנו משם
,ולקחו אותנו למעלה, לחצר
.ובדקו את עינינו
וחלק מהאנשים לא היו מסוגלים לראות .במשך מספר ימים לאחר מכן
אז לקחו אותנו בחזרה לצריף
.ומאוחר יותר נודע לנו מה הם עשו
.הם ניסו לשנות את צבען של עינינו
זה היה מקום עבודה מוצלח
.למי שרצה לבצע ניסויים בבני אדם
באושוויץ בוצעו ניסויים רבים ,כדי למצוא דרכים לעקר נשים
,ובמיוחד נשים יהודיות כדי להעלים את הגזע
.מבלי לטרוח יותר מדי
.הנשים האלו נשלחו אז בחזרה למחנה
,לעיתים היו מעבירים אותן משם מייד
".כי הן היו מה שנקרא "יודעות סוד
ביצעו בהן בדיקות ואז שלחו אותן .בחזרה לבירקנאו והמיתו אותן בגז
,יום אחד באה אליי אסירה מכרה שלי, ושאלה אותי
...אם יש לי אפשרות להשפיע
אם אפשר לעשות משהו .כדי שהן לא יישלחו לתאי הגזים
הדרך היחידה לעשות זאת .הייתה לגרום לכך שיעברו בדיקות נוספות
כדי להציל אותן היה עלינו .להמשיך לבצע בהן בדיקות לא מזיקות
.זאת הייתה התוכנית שלנו והיא פעלה, איכשהו
...וזאת הסיבה שזוכיתי ממה שקרה
.באושוויץ
לאחר ששרדו ,את ארבע וחצי השנים הראשונות של המלחמה
הומתו יהודי הונגריה בפרק האחרון
,של מלחמתו של היטלר ביהודים בשעה שמנהיגי העולם
.כבר היו מודעים היטב לכל הפרטים של אושוויץ
,כשהגענו לאושוויץ ",זה היה במהלך "הפתרון הסופי
.כשהוא היה נואש כבר
.הוא הלך והפסיד במלחמה .היטלר הלך והפסיד במלחמה
אך הוא לא היה מוכן .להפסיד במלחמה נגד היהודים
,הסדיזם, האכזריות
חוסר ההיגיון ,של הגרמנים והנאצים ההונגריים
להרוג את האוכלוסייה היהודית שנותרה ,כשהמלחמה הייתה אבודה כבר
כאשר היו יכולים להשיג נקודות זכות
...בכך שינהגו כבני תרבות כלפי האנשים האלה
.זה לא קרה, כי שנאתם הייתה כה יוקדת
,הנאצים הקצו רכבות ואמצעי תחבורה אחרים
,שהיו יכולים להועיל לגרמנים
לצורך גירוש יהודים ".כדי להשלים את תוכנית "הפתרון הסופי
בזמן שהייתי באושוויץ ,הגיעו שניים-שלושה טרנספורטים מדי יום
.עם אלפי בני אדם
בתוך פחות משישה שבועות
גורשו לאושוויץ .למעלה מ-438,000 מיהודי הונגריה
.תאי הגזים והמשרפות לא עמדו בעומס
אנשי האס-אס נאלצו לחפור בורות מיוחדים
כדי לשרוף את הגופות
.והם השתמשו בשומן גופם של היהודים כדלק
ראיתי כיצד הם משליכים אנשים .לתוך בורות האש האלה
,ואמרתי לעצמי ".משהו אצלי לא בסדר. דעתי השתבשה עליי"
.לא האמנתי שאני רואה את זה
קברי ההמונים
,היו בגודל שמונה מטרים על עשרה .או עשרה מטרים על עשרה
.בולי עץ נערמו בקרקעיתם והוצתו
.אז השליכו את הגופות על האש. זה הכול
.אם השומן נשרף, משמע שהקבר היה תקין
.אז השליכו לתוכו עוד ועוד גופות
.פשוט עד כדי כך
.זה מרחב כה אדיר ממדים
,כיצד היו בני אדם, בני אדם רגילים ...יכולים לחזור לביתם
?לאחר שעבדו כאן? או לאחר שתכננו את זה, כן
.מישהו היה צריך לתכנן את זה
.מישהו היה צריך להיות המהנדס
.מישהו היה צריך לשרטט יעילות שכזאת במפה
,אך במשך כל הזמן שהייתי במחנה ,במהלך הניסוי
.בכל פעם שנבחרתי, בלעתי את היהלומים
ובכל פעם שבלעתי אותם .היה עליי למצוא אותם שוב
,הרשו לנו ללכת לשירותים פעם אחת ביום
,ומעולם לא ישבתי על החור .כי הייתי צריכה למצוא את היהלומים שלי
וכשאשת האס-אס עברה ליד הדלת ...וראתה אותי בפינה
.היהלומים כבר היו בידי ...בדרך כלל חיכיתי עד ש
,בדרך חזרה שטפתי אותם, בבוץ, למשל
,או שאם לא היה בוץ
,במרק שעמדנו לקבל .אבל לא היה לי זמן ונאלצתי לבלוע אותם
.אלוהים, אלה השירותים
.אלוהים
.הייתי במקום הזה עם אחותי, אדית, לצידי
,ואדית לחשה לי ואמרה
".כמעט שבת. זה יום שישי. כמעט שבת"
!כמה שנהגנו לחגוג את השבת בביתנו
,עם אוכל ושירה, ותפילה
.ואתה יודע, בהדלקת נרות
,ואמרתי לה ?"למה שלא נחגוג בפנים, בשירותים"
רצנו בחזרה לקצה והתחלנו לערוך את טקס השבת שלנו
.והתחלנו לשיר
."שלום עליכם מלאכי השלום, מלאכי עליון"
,וכששרנו את המנגינה
.ילדים אחרים נאספו סביבנו והחלו לשיר איתנו
.היה שם מישהו מהולנד. ומישהו מגרמניה
.היה מישהו מהונגריה. מצ'כוסלובקיה .הכול בערבוביה אחת
,ולפתע, השירים בעברית, התפילות, השבת
.איחדו אותנו בשירותים של אושוויץ
,אנשים לא היו מסוגלים לשאת את כל הכאב הזה .את התנאים והרעב והכינים
הכינים היו בגודלה של ציפורן הזרת שלי
,והתחפרו לנו בגוף
.וכאב לנו בגלל הגירוד והזיהום
,אז כשהיה חשמל
.הם רצו אל גדר התיל כדי להתאבד
...והענישו אותנו. על כל אדם שרץ אל הגדר הם
הם לקחו מאה אסירים .והרגו אותם לעיני הכול כדוגמה
.הם אפילו לא נתנו לנו למות כשרצינו
.ואז עלה משהו בדעתי
.הם לקחו את ההורים שלי
.הם לקחו את הזהות שלי
.הם לקחו את אחיי ואחיותיי
.הם לקחו את רכושי
.הם רוצים ממני משהו
.ואז חשבתי על נשמתי
".ואמרתי, "הם לא ייקחו את נשמתי
,ובו במקום החלטתי
,אני אקום מהבוץ הזה ואילחם"
".כי אני לא אהפוך לאפר
,כשהגענו לאושוויץ
.שרפו שם אלפי אנשים מדי יום
הנאצים השתמשו באסירים יהודיים
,כ"זונדרקומנדו" מיוחד
כדי להוציא את הגופות מתאי הגזים .ולקחת אותן למשרפות
,למיטב ידיעתי, רק ארבעה מאיתנו
.שעבדו ב"זונדרקומנדו", חיים כיום
ואנחנו עדי הראייה היחידים
,שראו מאל"ף ועד תי"ו
".את יישומו של "הפתרון הסופי
,אני יהודי, מיוון
.וגרתי ביוון עד שנלקחתי למחנה ריכוז
,בשבוע הראשון של אפריל 1944
.הגעתי לאושוויץ
.הם בחרו בכמה מהיוונים לעבודה במשרפה
.זה היה היום הראשון שלי שם .לא ידעתי מה קורה
,ראיתי 2,500 בני אדם, כולם עירומים
...נכנסים לחדר הגדול, שבסופו של דבר
.היה שם מקום רק ל-500 בני אדם .הם הכניסו לשם 2,500
אז איש לא היה יכול לעשות דבר .חוץ מאשר לעמוד ליד ילדיו
,חמש עשרה דקות מאוחר יותר לאחר שנעלו את החדר
,והאס-אס הזרימו את הגז דרך ארבעת הפתחים
.אתה יודע, הדלתות נפתחו
?מה ראיתי .את אותם בני אדם שראיתי 15 דקות קודם לכן
,ראיתי את כולם מתים .עומדים עם ילדיהם, שחורים וכחולים
?"ואמרתי לעצמי, " מה קורה כאן
ראיתי פולני אחד שהיה שם כבר
?"ושאלתי, "איפה אלוהים
".הוא אמר, "אלוהים הוא מה שנותן לך כוח
.היו שם ארבע משרפות והן פעלו 24 שעות ביממה
והרבה חשובים מברלין .באו לראות איך היהודים מתים
אתה יודע, היה שם פתח סגור הרמטית
.והם ראו דרכו כיצד היהודים מתים
,זה קורה בתוך שתיים עד ארבע דקות .תלוי היכן אתה נמצא
,רבים חושבים שגם אנחנו ",שעבדנו ב"זונדרקומנדו
.אשמים במשהו, כי עשינו עבודה שכזאת
.אבל אתה יודע, לא יכולנו להיחלץ מכך
,אם לא עשית כל מה שאמרו לך לעשות .היו הורגים אותך מיד
.פעם היו לי שני חברים. חברים קרובים מאוד
.הם הובאו לשם. שמם היה ונציה
ואמרתי להם מיד
,שהם עומדים למות
והם ביקשו אוכל ,ונתתי להם כל מה שהיה לי
,ואמרתי להם בדיוק היכן לעמוד
.במקום שבו נמצאים הפתחים, כדי שימותו מהר
ולאחר מכן הוצאתי אותם ורחצתי אותם
.ואז הכנסתי אותם לתנור
.לשרפה
.שמענו את קול התותחים הולך ומתקרב
ובודפשט הייתה שדה הקרב
.בין הגרמנים לבין הצבא הסובייטי
ולמרות שידענו שתוך מספר שבועות
,הצבא הסובייטי, יש לקוות ,ישחרר את היהודים שנותרו
.ידענו שמצפות לנו עוד תלאות רבות
,באושוויץ, לאחר חג המולד
.שמענו שקולות הנפץ הולכים וקרבים
,הנאצים לא רצו שאיש ישוחרר
.ולכן הצעידו את האנשים מהמחנה
.צעדת המוות התרחשה בחורף
אלה שלא הצליחו לעמוד בקצב .פשוט נורו לצד הדרך
,אם מישהו ניסה לברוח
.או לעשות מעשה אסור כלשהו, ירו בו מיד
.היינו שלושה חברים והחזקנו מעמד ביחד עד אז
.נשבענו שנקריב את חיינו זה למען זה
.שלא נכזיב זה את זה לעולם
.ילדים .אתה יודע, היה לנו מין חלום שזה יהיה אפשרי
אחד משלושתנו נפצע בברכו והיה לו נמק
.ואחד החיילים הבחין בכך שהוא צולע
.הוא בא ורצה לירות בו. נעמדנו לפניו
,הוא שלף את אקדח הלוגר שלו ואמר .אני נותן לכם שלוש שניות. תספרו עד שלוש"
".תתרחקו ממנו או שכל שלושתכם תמותו
,תאר לעצמך ...להיאלץ להגיע להחלטה שכזאת בגיל כה צעיר
,הבטחנו שנמות זה למען זה
,אך לא הצלחנו לקיים את ההבטחה הזאת .תחת איום במוות
.הכזבנו אותו
.לאחר צעדה של כעשרה ימים הגענו לדכאו
- העבודה משחררת -
.אלוהים
...לאחר 53 שנים
.כאילו שזה קרה אתמול
אנשים פשוט היו שרועים ברחוב
ופשוט התעלמת מכך. פסעת מעל לגופות .והתעלמת מכך. לא הייתה לזה שום משמעות
?כאן .כן-
.מעולם לא ידעתי את שמו של איש שם
.לא רציתי לדעת את השמות
לא רציתי לדעת אותם כי היה ייתכן שיום אחד
,מישהו יכיר את האדם הזה
.שלקחתי את נעליו לאחר שמת
,תאר לעצמך שמדי בוקר עבודתי הייתה ...במשך זמן מה
,היה עליי ללכת מצריף לצריף
.לקחת את הגופות האלו ולהביא אותן למשרפה
.הייתה לנו מין מריצה
אני זוכר ש"הזונדרקומנדו" שעבדו במשרפה
.יצאו ופתחו את השער
הם לקחו אותה מכאן פנימה .ולנו לא הרשו לנו לחצות את הקו הזה מעולם
,הם לא דיברו על המשרפה מעולם .אבל אנחנו ידענו
.אם היינו נכנסים, לא היינו יוצאים עוד .איש לא יצא מהאזור הזה מעולם
כי אם היו נותנים למישהו לצאת ,והוא היה בורח
.הוא היה יכול להעיד. לכן לא נתנו להם לצאת
.תראה את זה
...חוסר האנושיות של אדם כלפי אדם
.פשוט לא ייאמן
...זה
.הדבר המפלצתי ביותר שהאדם תכנן אי פעם
.לשרוף בני אדם רק כדי להיפטר מהם מהר יותר
.לא ייאמן
.הרגשות מציפים אותי. זה קשה מאוד
?למה אני שרדתי
?למה אלוהים פסח עליי
!"מישהו התחיל לצעוק, "אמריקאים
.ולא ידענו למה הוא מתכוון .והוא הצביע לעבר השמיים
,מטוסים הגיחו מאחורי ההרים, משום מקום
.ופשוט הפציצו את השיירה
.והם לא נגעו בנו. איש מאיתנו לא נפגע
אז נודע לי לראשונה .שארצות הברית הייתה במלחמה
.ב-29 באפריל הורו לי להגיע לדכאו
.למעשה, בליל ה-28 באפריל
והורו לנו להמריא כמה שיותר מהר ,כדי להגיע לדכאו
.מבלי לדעת מה ממתין לנו שם
,חשבנו שזה מחנה צבאי ,מחנה צבאי גרמני, שאנחנו עומדים לתפוס
.אותו ואת האנשים שבתוכו
היינו בקרבתם
.של מה שהתגלה לנו כמחנות ריכוז
.לפתע שמענו ירי מקלעים ורובים
.המחשבה הראשונה הייתה שהורגים אותנו
,אז ראינו חיילים אמריקאיים מטפסים .זוחלים ויורים
ואז ראינו את החיילים הגרמניים .מגיעים מהכיוון הזה
.וכשהם נפגשו כאן, במרכז, הגרמנים נכנעו
אבל תאר לך כיצד 32,000 בני אדם .יוצאים מכל הצריפים האלה
...מחוץ למחנה
...על פסי הרכבת, היו
,ארבעים קרונות, לדעתי
.מלאים בגופות עד אפס מקום
,ומאחר שלא היה לנו מושג למה לצפות
...זה היה
.פשוט לא ייאמן
.רובם לבשו פיג'מות פלנל. לא יותר
.פס כחול, פס לבן
.פיג'מת פלנל .הם היו חלשים-
.חלשים" אינו המונח המתאים, כנראה"
.הם היו עור ועצמות
.חלקם נראו זקנים מאוד, אך הם לא היו זקנים
.הם היו מתים מהלכים. כך קראנו להם. שלדים
בתחילה יצאו מעטים
ולאחר מכן יצאו עוד ועוד
,והם התקרבו אלינו כל העת
...כי זה היה כמעט כאילו שהבינו
.אני מניח שהם הבינו. הם הבינו שאנחנו שונים
.שבאנו כדי לעזור להם
,והאמריקנים כיוונו את נשקם לעבר הגרמנים
.אך לא הרגו אותם. הם נתנו אותם לנו
,לקחנו כתריסר חיילים גרמניים שתפסנו
.ופשוט קרענו אותם לגזרים, חתיכה אחר חתיכה
.תפסנו קולונל גרמני
,הלכתי ואמרתי לו
,אנחנו נשלח אותך אל הקצינים שלנו" ".כדי שידברו איתך
.והוא ירק לי בפרצוף
.אז הרגתי אותו
,המלחמה הסתיימה זמן לא רב לאחר מכן
אבל באותם ימים אחרונים
התכוונו למנוע מגרמניה את האפשרות .לקום שוב ולעולל זאת למישהו נוסף אי פעם
...ראיתי הרבה מחזות זוועה באותן שנתיים של
,באיטליה, בצרפת ובגרמניה
אך הדבר הנורא ביותר שראיתי בימי חיי
.היו ניצולי השואה
...זה משהו ש
.שאני לא מסוגל לשכוח אפילו כיום
.כבר לא הייתי צעיר
.הייתי זקן מאוד
.הייתי בן 16, אבל זקן מאוד
.החזרה לחירות הייתה קשה מאוד
,לא ידענו איך נסתגל לעולם שבחוץ
,שלא רצה אותנו
...ולא ידענו
.את מי נמצא, או את מי לא נמצא
הם לא ידעו מה לעשות בנו ,והכניסו אותנו למחנה DP
.כלומר מחנה עקורים
המחנה הקרוב ביותר למקום שבו הייתי היה באוסטריה
וכל הניצולים שלא היה להם לאן ללכת .היו במחנה הזה
.אז שוב היינו במחנה, אך במחנה חופשי
לאחר שהצבא הסובייטי שחרר את בודפשט
,והפכתי לאדם חופשי שוב
במשך חודשים לא ידעתי
אם אימי או קרובי משפחה אחרים שלי .יחזרו אי פעם
קיוויתי שהחזרה לאושוויץ תיתן לי סגירת מעגל כלשהי סוף סוף
ונדהמתי לגלות
.שהיא הציבה בפניי שאלות חדשות וספקות חדשים
תגידי לה שאני רוצה לברר פרטים .על המשפחה שלי ועליי
.היא רוצה מידע על משפחתה ועליה
?מה שמך, בבקשה
.רנה. ר-נ-ה
זאת הפעם הראשונה שהגעתי להחלטה
.לחפש תיעוד על המשפחה שלי
.שמה של אחותי היה קלרה
?מצאת משהו
.כן, מצאתי משהו. אנחנו יכולות להסתכל ביחד
.הניחי את הכרטיסים כך, בבקשה
.קלרה. אחותי
,מצאתי תיעוד על אחותי, על אבי ועליי
...וכששאלתי על אימי
הארכיונאית, ההיסטוריונית, אמרה לי
שעל אלה שנלקחו היישר מתחנת הרכבת והומתו מייד
.אין שום תיעוד
,קחי את זה למעלה, לארכיון ?וצלצלי בפעמון, בסדר
.תודה
.זאת בדיקת דם, או משהו רפואי
.הנבדקת היא קלרה ויינפלד
,גיליתי שבאחותי בוצעו ניסויים
.שביצעו בה מין בדיקות דם
?ומה כל זה אומר
".והוא אמר, "אני באמת לא יודע
.הוא אמר, "איש לא שאל אותי מעולם
',אבל יש אחד, ד"ר מונץ ,שהיה מנהל המרפאה הזאת
".שחי עדיין
ואז נודע לי שאתם עומדים לראיין את האיש הזה
ושאולי תהיה לי הזדמנות .לשאול אותו מהי המשמעות של הסמלים האלה
,אחותי, קלרה
...מתה באושוויץ .כן-
.ולאחרונה השגתי את המסמכים האלה מאושוויץ .כן-
.אני רוצה שתסביר את המסמכים האלה .אני אנסה-
?אתה יכול להגיד לי מה זה
.זה לא משהו חשוב
?אילו מין ניסויים הם היו
.זה שום דבר. הכול בסדר
?ממה היא מתה
".המכון הקליני" .כן-
.זה המכון שלי .כן-
.היא אכן מתה .כן-
?מתי היא הגיעה? כמה זמן הייתה שם
.שישה חודשים
?שישה חודשים-
.ואז היא מתה .כן-
?טוב, זה פרק הזמן הרגיל. את מבינה ?...למה-
?גם את היית באושוויץ .כן-
.אז את אמורה לדעת
,ניסיתי להיות מנומסת
,אבל הוא התחמק מתשובה
.והתרגזתי מאוד
לא הפסקתי לחשוב .על כך שאלפי בני אדם מתו במרפאה שלו
אני חוזרת אל משרפה מספר חמש
.כי אני יודעת בוודאות שאימא שלי נלקחה לשם
אני אדליק נרות
.ואני יודעת שלא אחזור לכאן עוד
...וכעת
...ממש לאחרונה
,קיבלתי מכתב חדש מברגן-בלזן
.שאין להם תיעוד על אדית לוק
,הם בדקו בספרים שלהם .אבל מצאו אחת אדית שוורץ
ונזכרתי שבשלב כלשהו אחותי אדית החליטה
.להשתמש בשמה של אימי, אבל שכחתי זאת
.ובמשך כל השנים חיפשתי את אדית לוק
...אתה יכול למצוא את ההונגרים ?הונגרים-
.בואי נחפש. בסדר
.זה לא מסודר לפי האלף-בית ?כן-
- שוורץ, אדית -
כשחזרתי לברגן-בלזן
,רציתי שבעלי יישא תפילה עם ילדיי ואיתי
.כי אנחנו קוברים את אדית באופן סמלי
זהו בית הקברות שבו נקברו כל האנשים .שהובאו לבסיס הצבאי לאחר השחרור
.מצאנו את שמה של אחותך
.היא מתה כאן ב-2 ביוני 1945, לדעתנו
,כל אלה שמתו בימים ההם נקברו כאן .זה לצד זה
.זהו היום המיוחד ביותר בחיי
.החיפוש הסתיים סוף סוף
.כעת אנו יודעים מה קרה ומתי זה קרה
,הבאתי לכאן את ספר התפילה של אימי
וכאן נישא למענך
את התפילות המסורתיות
.ונדליק את הנר הזה לזכרך
...ונזכור אותך
...לנצח
.במשך כל חיינו
,אבל יש בעולם רבים כמוני
.שמחפשים עדיין
...כי מבחינתנו
.השחרור לא היה היום האחרון
קיבלתי הודעה שנבחרתי
לקבל מלגה אקדמית
,לאוניברסיטת וושינגטון, בעיר בשם סיטל
".כי איש לא אמר לי שמבטאים את זה "סיאטל
".היה לי כרטיס לאונייה "מרין פלקון
,הלכתי לדרגש B-20 ".הנחתי את התרמיל שלי והודיעו שיש "צ'או
.לא היה לי מושג מה זה צ'או .זה לא היה באוצר המילים שלי באנגלית
.אז נכנסתי לתור לצ'או
קיבלנו מגשי מתכת ענקיים
ובאותה תקופה מחשבותיי סבבו .סביב הרעב עדיין, כמובן
והאנשים הנפלאים ההם הניחו את כל הדברים הנפלאים ההם על מגש המתכת
וכשהגעתי לקצה השורה
היו שם סל נצרים ענק מלא בתפוזים
.וסל נצרים ענק מלא בבננות
אימי לימדה אותי לעשות את הדבר הנכון תמיד .ולא ידעתי מהו הדבר הנכון
היה שם מלח ענק
,ושאלתי אותו, "אדוני, שאקח בננה
?"או שאקח תפוז
"הוא אמר, "קח כמה בננות ותפוזים שאתה רוצה
.ואז ידעתי שאני בגן עדן
אהבתי את העיירה שלי .ואני רואה אותה כציורית ושמחה
אני מתכננת לנסוע לשם .לראשונה מאז שעזבתי ב-1944
.תראי את השלט, רובין .כתוב בו "פולנה" ברוסית
?את רואה
.הנהר זורם מימין
...נהגנו להתרחץ כאן
אני מקווה שאמצא כמה מהאנשים שהכרתי לפני השואה
.ואולי אוכל אף לדבר איתם
?פטריות בצנצנת. את רואה .כן-
אולי הם יוכלו לספר לי .דברים שקרו כשלא היינו כאן
,אישה אחת, מרישקה, זכרה את הסבים שלי
.את אבי, אימי ואותי
.הופתעתי מאוד מכך שהיא זכרה אותי
,חששתי מאוד שהאנשים יהיו עוינים כלפיי
.שיאשימו אותי בכך שחזרתי כדי לקחת מהם משהו
שאלו אותי בחביבות רבה
אם אני מתכננת לקחת את הנכס שלי .ולחזור לגור שם
,ואמרתי, "לא
אני רוצה רק שהילדים שלי ידעו מניין באתי
ורציתי לראות את העיירה שבה גדלתי ".פעם נוספת לפני שאמות
לחזור לעיר הולדתי
,עם המשפחה שלי, עם הילדה שלי
...להראות לה את העיר היפה הזאת ש
,בכל מקום שאליו הגענו .המילה "יהודי" לא הייתה קיימת
.הבניין הזה היה המרכז הקהילתי היהודי
.רציתי ללכת לבית הכנסת היהודי, שהיה יפהפה
...תראי איך הם נתנו ל
.אלוהים
.אין לך מושג מה הם עשו לעיר הזאת
.זה פשוט לא ייאמן
הלכנו לבית הכנסת
.ושם פגשתי גבר יהודי אחד
.גם הוא היה באושוויץ
?שלום, אתה מדבר הונגרית .כן-
?בוקר טוב. אתה מכאן
.נולדתי כאן ב-1928 ...אני-
.אני ממשפחת ויינפלד ?ויינפלד-
,לאבא שלי הייתה חנות ברחוב הסנדלרים
.וכמובן שאימי נהגה לבוא לבית הכנסת הזה
,ערכו לי כאן בר-מצווה כשהייתי בן 13 .ב-1941
?ולמה נשארת כאן
כי חזרתי מאושוויץ
,ב-6 ביוני, 1945
.והגבולות נסגרו מספר ימים לאחר מכן
אז הוא ערך איתנו סיור במקום
.והסביר לנו שזה כבר לא בית כנסת יהודי
.באותם ימים היו כאן סמלי מגן דוד
?מה עשו בהם
.המקום הזה הפך לאולם קונצרטים
.הוציאו מכאן הכול
כאב לי מאוד לראות
...שהמקום הקדוש הזה הפך
.למקום בילוי
.החלק הקשה ביותר היה לחזור לבית שלי
!אלוהים
.זה השער המקורי
.הכניסה .הכניסה, כן-
,הוא היה מוזנח
הבית היפה הזה, שאבא שלי טיפל בו תמיד
.ודאג שיהיה מטופח
.לדעתי זה נעול .לא-
.זה לא נעול
.זה פשוט לא נפתח ?אנחנו יכולים ללכת-
...זה לא נפתח
.באותו רגע ממש התחרטתי שראיתי זאת
,אחד השכנים
.שהיה ילד קטן כשלקחו אותנו, היה שם עדיין
.תודה לאל שאת בחיים עדיין
,אני אומר לך .אני עדיין זוכר הכול כפי שהיה פעם
,כעת יש לו אישה רוסייה
.שגילתה הבנה רבה
...הבית שלך
?לקחת את הבית של מישהו אחר ?איך זה ייתכן
,יש הרבה לספר ...אבל את יודעת מה אומרים
.אוזניים לכותל .כן-
.היא פחדה לספר לי מה באמת קרה אחרי שעזבנו
?תגיד לי, אחרי שלקחו אותנו, דיברתם על זה
.כל כך הצטערנו על קלרה .שמענו שהיא מתה בדרך
.לא. היא מתה שם
.מסכנה
.ראיתי את זה רק בסרטים
?באמת שרפו אנשים בצורה כזאת? כן
,לצערי .זה היה הרבה יותר גרוע ממה שמראים בסרטים
באותו רגע הרגשתי בת מזל
,שיש לי אפשרות לחזור לארצות הברית .לבית שלי
,שמרתי את היהלומים לאורך כל הדרך .בכל מה שקרה
,ולאחר שהשתחררתי לא דיברתי על השואה
אבל לקחתי את היהלומים ,ושיבצתי אותם בתליון בצורת דמעה
.כי בכל פעם שנאלצתי להציל אותם, בכיתי מאוד
.לכן הרגשתי שדמעה היא הדבר ההולם
ואמרתי לילדים שלי שהיהלומים האלה ,צריכים לעבור מדור לדור
.לבת הבכורה במשפחה, לנצח נצחים
.מה הטעם של זה...
וניתן לראות את הצורות השונות .והחיתוכים השונים שלהם
...והם הדבר היחיד שברשותי
.שאימא שלי אחזה בו אי פעם
...טוב, אני לא יודע על מה אתה חושב
.חיי כיום הם משהו שגם אני מתקשה להאמין בו
,לאחר שנבחרתי על ידי ציבור הבוחרים שלי ,בקליפורניה, כ-600,000 בני אדם
,תשע פעמים
.הכול נראה כמו חלום
וזה מטיל עליי
...תחושת אחריות שלא תיאמן
טום לנטוס, נציג בית הנבחרים - - המפלגה הדמוקרטית, קליפורניה
כניצול השואה היחיד ,שנבחר לקונגרס של ארצות הברית אי פעם
,אני יודע שאני מדבר בשם כל עמיתיי ,רפובליקנים ודמוקרטים
...בהבעת זעמנו כלפי מתקפות הטרור האחרונות
,חיי סובבים סביב זכויות אדם, כמובן
כי אני משוכנע שזוהי הדרך
.אל עולם תרבותי יותר
אשתי אנט ואני .הכרנו זה את זה במשך כל חיינו
גדלנו כילדים בבודפשט
.ואנחנו נשואים כבר 47 שנים
יש לנו שתי בנות
...שבגיל צעיר באו אלינו ואמרו ש
.הן מתכננות לתת להוריהן מתנה מיוחדת
,מאחר שמשפחותינו הושמדו .הן יעניקו לנו משפחה גדולה
בורכנו ב-17 נכדים נפלאים
.וחיינו אכן סובבים סביבם
.אני רוצה להיות ידועה כמחנכת על השואה
,אז אני הולכת למוזאון הסובלנות
,שם יסדתי את התוכנית לקהל הרחב
.ואני מדברת עם קבוצות שבאות למוזאון
.הוקם...
,אתם יודעים, כשהדברים האלה קורים
.את כמעט מתחילה להאמין שעשית משהו רע
?למה שהם יעשו לי את זה
אני מרגישה שיש לי חובה
לוודא שהעולם יהיה מודע .למה שקרה בתקופה ההיא
תמיד הרגשתי שלא די לי בשפה המדוברת
,ושאם אני רוצה לספר את הסיפור על חוויותיי
.עליי לדבר דרך אמצעי אחר
.ומצאתי את האמנות
.כי האמנות היא נשגבת
.היא מעבר למילים
.רציתי שהמשטח יהיה רב שכבתי
,הוא צריך להיראות כקיר שהתפורר
.כאילו שהוא מכוסה בעיתון של אתמול
.כי אנשים רוצים לשכוח את העבר
.אנשים רוצים לשכוח את השואה
...מה שגורם לי להמשיך הוא למעשה
...המשפחה
.שבעלי ואני הקמנו
.הנכדים שלי
.שלושה ילדים נפלאים
.שניים הם רבנים
.והבת היפה שלי
.היא מלמדת אותי מדי יום מה חשוב בחיים
.ובעלי, שהוא ישראלי דור רביעי
.הוא אדם כה אצילי
.והוא עזר לי לבנות חיים
- מוזאון השואה, יוסטון -
".הציור הזה הוא "ארבייט מאכט פריי
,כשקוראים את הברכה כביכול הזאת על השער
..."העבודה משחררת"
,כיום האמנות שלי עוסקת בשואה
.כי אין לי מצבת זיכרון למשפחתי
...אני
.אני לא יודעת היכן היא נמצאת
,מדוע כה רבים מבני משפחתי מתו ...כה רבים נרצחו
.עד שמשפחת בש נמחתה כמעט
.צמחנו מחדש
.אז כשאנחנו נפגשים, אנחנו קבוצה גדולה למדי
,והאושר שבלשבת עם משפחתי להביט סביב ולומר שהייתי כה קרוב למוות
,והנה אני כאן, יושב ליד שולחן ,ויש שם 11 מאיתנו, או 12
...שמחים בחיינו
.העונג שבחיים הוא נפלא
,יום אחד, ביום ראשון בשבוע מישהו הקיש על דלתיׁ
...ונכנס לתוך
ואני ניגשתי לדלת
.והיה לו מתחת לזרועו משהו עטוף בעיתון ".הוא אמר, "אתה פול פארקס?" אמרתי, "כן
.הוא אמר, "אנחנו מחפשים אותך כבר כמה שנים
".חיפשנו אותך מדי פעם. רצינו למצוא אותך ?"אמרתי, "למה
הוא אמר, "מישהו ששחררת בדכאו זכר אותך
.ומת לפני מספר שנים
.והוא הכין במחנה חנוכייה
הוא הכין אותה ממסמרי בטון שחוברו בריתוך .כאשר שהיה במחנה
.והוא רוצה... הוא רצה שתקבל אותה
".אז חיפשנו אותך, כדי לתת לך אותה. הנה היא
.והוא נתן לי חנוכייה יפהפייה
.השחרור היה כמו מתנה מהעולם
וזאת הייתה הפעם הראשונה ,שבה הכרתי בקיומו של אלוהים שוב
.שהוא אכן נמצא ושעזר לי להגיע עד הנה
.לא נראה לי שאלוהים יצר את השואה
.לדעתי אלוהים נתן לנו מוח ולב ורצון חופשי
והאדם הוא שמחליט
.מה יעשה בחייו
.ואני מאשימה את האדם, לא את אלוהים
...אני לא יכול להסביר באופן רציונלי
.באופן רגשי, באופן אינטלקטואלי, את השואה
...אני לא מוצא
...מקום ל
כוח עליון
.בסיוט הזה
?אילו מין אנשים אנחנו
?מה הספרים מלמדים אותנו
...מהו ההבדל ביני
?לבין ילד אחר
?מה מלמד התנ"ך
?במה מדובר פה
.היטלר נשאר אנטישמי פתולוגי עד הסוף
,ואחד המסרים האחרונים שלו
,אחת האזהרות האחרונות שלו לחסידיו
.הייתה שימשיכו במלחמה נגד היהודים
,בצוואתו, שנפתחה ב-29 באפריל 1945
,הוא כתב, "מעל לכול
אני מפציר בממשלה ובעם
לקיים את חוקי הגזע עד תום
ולהתנגד ללא רחמים
,לאלה שמרעילים את כל האומות
".היהדות העולמית
יש ללמד את השואה
כפרק בהיסטוריה הארוכה .של חוסר האנושיות של אדם כלפי אדם
אסור להתעלם
מהאפליה
,שממנה סובלים רבים בגלל גזעם .צבע עורם או אמונתם
.אסור להתעלם מהעבדות
.אסור להתעלם מהעלאתן של מכשפות על המוקד
.אסור להתעלם מהרג הנוצרים בתקופה הרומית
ייתכן שהשואה היא נקודת השיא
של האימה שעשויה להתרחש
כשהאדם מאבד את יושרתו
.ואת אמונתו בקדושת חיי האדם
תרגום כתוביות: עמוס דיאמנט
הובא וסונכרן ע"י גדעון