- -יומנה של אנה פרנק
RAMIRAMIתורגם ע''י68 סונכרן ע"י אפי מעמותת שב"י
''תרגום זה'' ''מוקדש לקורבנות וניצולי השואה באשר הם''
אדון פרנק.
אדון פרנק?
קרלר.
אדון קרלר.
מיפ?
חבריי הטובים.
כל כך טוב לראות אותך בבית.
לא שמענו כלום.
אני לבד.
אתה חייב לבוא איתנו הביתה...
ותנוח עכשיו.
אתה חייב להישאר איתנו. לא, אני לא יכול להישאר באמסטרדם.
אדון פרנק, זהו ביתך.
אמסטרדם היא ביתך. יש יותר מדי זיכרונות,
בכל מקום יש משהו, מיפ, בכל מקום.
אפילו כשאני רואה אותך ואת אדון קרלר.
אני לא הייתי צריך לדבר אלייך כך, לאחר כל מה שעשית.
למה?, היינו עושים את זה שוב.
הכל נעלם, הספר.
הם לקחו הכל, למעט כמה ניירות.
שמרנו על מכתביך וניירותיך.
תשרפי אותם בבקשה.
תשרפי הכל.
אמרתי לה...
שאם אחזור לכאן אני אמצא את הספר שלה.
יומנה של אנה?
הוא במקום שבו היא עזבה אותו.
'' 9ביולי 1942''
1942האם זה אפשרי, מיפ?
רק לפני שלוש שנים?
יומן יקר'', מאחר שאתה ואני נהיינו חברים טובים,
אתחיל בכך שאספר לך הכל על עצמי,
שמי הוא אנה פרנק, אני בת 13,
אני נולדתי בגרמניה, אבל מאחר והמשפחה שלי יהודית,
אנחנו היגרנו להולנד כאשר עלה היטלר לשלטון.
הדברים הסתדרו לנו טוב עד שבאו המלחמה והכיבוש הגרמני.
ואז הדברים הסתדרו מאוד רע ליהודים.
אתה לא יכול לעשות את זה, ואתה לא יכול לעשות את ההוא.
היינו צריכים ללבוש טלאי צהוב.
אני הייתי מסתובבת על אופניי.
לא יכולתי ללכת יותר לבית הספר ההולנדי.
לא יכולתי ללכת לקולנוע או לנסוע במכונית,
או אפילו על חשמלית.
ומיליון דברים אחרים.
אבל איכשהו, אנחנו הילדים עדיין הצלחנו לעשות כיף.
הבוקר, אבא העיר אותי בשעה 5:00,
ואמר לי למהר ולהתלבש.
אנחנו הולכים למחבוא.
הייתי צריכה לשים על עצמי הכי הרבה בגדים שיכולתי.
זה ייראה יותר מדי חשוד אם נישא איתנו לכל אורך הדרך מזוודות.
אנחנו הולכים להיעלם,
להיעלם, באוויר הדק.
אני חיה בהרפתקה גדולה.
שלושה אנשים נוספים באו איתנו, אבא מכיר אותם,
אנחנו מעולם לא פגשנו אותם.
משהו קרה. היה להם ללכת 3 מייל.
אמא. הם... נעצרו, אני יודעת.
אולי תפסיקי עם זה? אמא, אבא.
אנחנו כאן.
את רואה?
אדון ואן דאן. שלום.
גברת ואן דאן. אדון פרנק.
פטר. היו יותר מדי משטרה ירוקה ברחובות,
לקחנו את הדרך הארוכה שמסביב. האם תציגי את עצמך?
בתי אנה, אשתי, אדית,
מרגוט, אדון וגברת, ואן דאן.
הו, וזה הבן שלנו, פטר.
אז, כעת, בבקשה תן לנו להוריד כמה מהבגדים הללו.
בוקר טוב. בוקר טוב אדון קרלר.
אדון פרנק.
אתם כולכם כאן, זה טוב.
אנחנו מקווים שהכל יהיה בסדר. בבקשה, אפילו אל תחשבי על כך,
אנחנו זקוקים לפנאי כדי לארגן הכול בעצמנו.
הבאתי כריכים לארוחת צהריים. תודה לך, מיפ.
השימורים הטובים כאן, והשעועית שלך ותפוחי האדמה.
אני אביא לך תלושי מזון אחר הצהריים. תלושי מזון?
אם הם יראו את השמות שלנו על תלושי המזון, הם יידעו שאנו כאן.
אל תדאגי, השמות שלכם לא יהיו עליהם.
אבא! הפעמונים! אנה! לא!
אסור לך אף פעם לגעת וילון, אף פעם.
שאף אחד לא יגע אף פעם בוילון, ביום או בלילה.
אם מישהו ברחוב יביט למעלה או שמישהו יראה,
אנחנו נהיה אבודים, תזכרי, זה לא רק חיינו על כף המאזניים,
אבל מיפ, ואדון קרלר...
יש לך 13 דקות כדי להתארגן. תודה לך.
מיפ או אני נעלה למעלה בכל יום כדי להביא לכם אוכל וחדשות.
בואי, מיפ, אנחנו חייבים ללכת.
להתראות. להתראות, אדון קרלר.
איך נוכל להודות לך?
מעולם לא חשבתי שאני אזכה לראות את היום, כאשר אדם כמו אדון פרנק,
יצטרך לרדת למחתרת, כאשר אתה חושב על זה...
להתראות. תודה לך, אדון קרלר.
להתראות.
אנה! זה בסדר, יש לי עוד שלושה.
סלח לי, אדון פרנק.
''מה הפירוש של, "13 דקות? לפני שהפועלים באים.
וכעת...
בעוד הגברים יהיו בבניין מתחת, אנחנו חייבים להיות בשקט.
כל צליל ניתן לשמוע שם למטה, במשרדים וגם בחדרי העבודה.
הגברים באים בסביבות 8:30, הם עוזבים בסביבות 5:30,
אז כדי להיות בטוחים לחלוטין, מ 8 בבוקר עד 6 בערב,
אנו צריכים לנוע כאן רק כאשר הדבר נחוץ בהחלט,
ואפילו אז...בגרביים.
אנחנו חייבים לא לדבר מעבר ללחישה או להשתמש במיים,
אנחנו אפילו לא יכולים להשתמש בכיור, סלחו לי, בית השימוש,
הצינורות עוברים למטה דרך חדרי העבודה, לא צריכה להיות אשפה,
בלי אשפה שעשויה לחשוף שמישהו חי כאן, אפילו לא תפוחי אדמה מקולפים.
אנחנו חייבים לשרוף הכל בתנור בלילה.
זו הדרך שאנחנו צריכים לחיות בה עד שזה ייגמר, אם אנו רוצים לשרוד.
''עד שזה ייגמר''.
אחרי 6:00, אנו יכולים שוב לנוע, אנחנו יכולים לדבר ולצחוק,
יש את ארוחת הערב שלנו, לקרוא, לשחק במשחקים, בדיוק כמו שהיינו בבית.
ועכשיו זה יהיה חכם אם כולנו נלך לחדרינו,
ונשוב לפני 8:00, וגברת ואן דאן, את ובעלך תעלו למעלה,
אני... מצטער שאין מקום שם למעלה עבור פטר, אבל הוא יהיה כאן, קרוב אלינו.
והיכן אני אהיה? את ומרגוט תהיו שם.
סלח לי, אדון פרנק. כן?
היכן אתה תישן? החדר הזה הוא חדר השינה שלנו.
הו, לא, לא, אתה תיקח את זה שלמעלה, אנחנו נישן פה למטה.
חשבתי על כך, זה הסידור הטוב ביותר.
הסידור היחיד שיש.
אדית, את חייבת לנוח, יקירתי.
אתה לא עצמת עיניים בלילה, ועכשיו, לכי לחדר של הבנות.
ובכן, מה בנוגע לאנה? אני אהיה בסדר,
אני אלך לעזור לאבא.
מכאן, גברת, ואן דאן.
סלחו לי.
פה למעלה.
אדון פרנק?
פטר?
יש לי זמן להביא מים לחתול שלי? יש לך חתול?
קדימה לך, אבל תהיה זריז.
יש לך בערך כ 5 דקות בלבד. הוא לא יכול לחיות בלי החתול הזה.
לא ידעתי שיש לך חתול.
אני אוהבת חתולים, מה השם שלו?
מושי. מה זה? מושי, הוא או היא?
זה זכר, הוא לא אוהב זרים. אז אני אצטרך להפסיק להיות זרה.
האם הוא קבוע? לא.
אתה צריך להשאיר אותו באופן קבוע כדי למנוע ממנו להילחם.
איזה חתול יפה.
לאיזה בית ספר אתה הולך?
יהודי משני. זה המקום שאליו מרגוט ואני הולכים.
כן, אני יודע. אף פעם לא ראיתי אותך בסביבה.
אני ראיתי אותך, לפעמים. אתה ראית?
למה אף פעם לא התקרבת?
הו... לא יודע, אני סוג של זאב בודד.
אתה לא יכול להיות זאב בודד כאן.
אני תוהה מה יגידו החברים שלנו כשאנחנו לא נופיע היום.
יש לי פגישה עם סאנה, אתה מכיר את סאנה דה ווריס?
לא. סאנה החברה הכי טובה שלי,
היא רזה כמוני, הם תמיד צועקים לנו:
''אנה וסאנה רזות כמו בננה''.
הסרת את הכוכב שלך.
נכון מאוד.
אתה לא יכול לעשות את זה, הם יעצרו אותך אם אתה תצא החוצה בלי הכוכב שלך.
מי יוצא החוצה?
תעזור לי. אני עוזר.
מה אתה מתכוון לעשות עם זה? לשרוף את זה.
זה מצחיק, אני לא חושבת שאני יכולה לשרוף את שלי,
אני לא יודעת למה. את לא יכולה?
זה משהו שהם נתנו לך ללבוש כך שהם יזהו אותך בסביבה.
אני יודעת, אבל אחרי הכל...
זה מגן דוד, לא?
אנהל'ה, כבר כמעט 8:00.
אתה לא רוצה לשבת איתנו? זה יהיה יום ארוך.
לא תודה, זה בסדר גמור.
אתה לא תשכח להוריד את את הנעליים שלך, נכון?
פטר...
זה נחמד שאתה איתנו.
כן, אדון פרנק.
נתראה אחר כך.
האם אתה יודע שהוא הלך לאותו בית הספר...
זה מנחם שאדון קרלר והמזכירה שלו'',
הם שם למטה מתחתינו, במשרד.
המגינים שלנו'', אנחנו קוראים להם''.
שאלתי את אבא מה יקרה להם,
אם מישהו יגלה שהם מסתירים אותנו.
אבא אמר, שהם יסבלו וגורלם יהיה דומה לשלנו.
אנחנו נמצאים מעל מפעל תבלינים ישן.
אפשר להריח את התבלינים לכל אורך הבניין.
קראתי את סיפורן של שתי ערים לגמרי ביום הראשון הזה.
''מעשה זה שאני עושה הוא טוב הרבה יותר ''
''ממה שעשיתי מעודי''
''אני הולך לקראת מנוחה טובה הרבה יותר''
''מאשר ידעתי מעודי''
''הסוף''.
זה היה הספר הכי עצוב שקראתי אי פעם.
זה אנחנו, מיפ וקרלר.
ערב טוב, אדון קרלר. ערב טוב, מיפ.
ערב טוב, אנהל'ה.
אדון פרנק. כן?
זו התיבה שביקשת. תודה.
חבריי היקרים, הייתם כולכם כל כך בשקט פה,
חשבתי שיצאתם החוצה לטייל. האם אתה יכול לדמיין אותי?
אני לא דיברתי, אני כבר זזתי עבור יום שלם.
הלוואי שהם יכלו לשמוע את זה בבית הספר.
מושי! מושי!
פטר!
מושי!
אנני!
אנהל'ה! פטר, אני מזהיר אותך.
אנא, שקט, מרגוט, מרגוט!
מה אלה? אתה לא צריך ללחוש עכשיו.
הו, הנה אתה. הוא חתול כזה יפה.
תודה לך. על לא דבר.
אנהל'ה.
יש שם תיבה, התואילי לפתוח אותה, בבקשה?
אתה יודע מה אני חושבת על המקום שכאן?
כמו בפנסיון, פנסיון מוזר מאוד.
אבא, כוכבי הסרטים שלי!
תהיתי איפה הם היו.
והמלכה וילהלמינה, כמה נפלא.
יש עוד משהו.
קדימה, הביטי עוד.
''יומן''.
מעולם לא היה לי יומן.
ואני תמיד רציתי אחד.
עיפרון? אני יורדת למטה כדי להשיג עיפרון.
אנה... אנה, לא! אין אף אחד שם למטה כעת.
לא משנה, אל תצאי מבעד לדלת הזו.
אף פעם? אף פעם, אני מצטער, אנה, זה לא בטוח.
אני מבינה. זה יהיה קשה, אני יודע.
אבל תמיד תזכרי שאין קירות, אין מנעולים,
ואין ברגים שאיזה מישהו יכול לשים במוחך.
לאמיתו של דבר, רק בינינו, אנהל'ה,
לשהות שלנו כאן יש יתרונות מסוימים, למשל...
זוכרת את הקרב עם אמא שלך בנוגע לערדליים?
אמרת שאת מעדיפה למות מאשר ללבוש את הערדליים, זוכרת?
ובכן, מה קרה? בסופו של דבר, את היית חייבת ללבוש אותם.
עכשיו, כל עוד אנחנו כאן, לא תצטרכי ללבוש ערדליים.
האין זה טוב?
והפסנתר?
אתה לא תצטרכי לתרגל עליו, אני אומר לך...
אלה הולכים להיות חיים טובים בשבילך.
זה רעיון מוזר בשביל מישהו כמוני לנהל יומן.
לא רק בגלל שמעולם לא עשיתי זאת קודם,
אבל בגלל שזה נראה לי, גם לי, או לצורך העניין לכל אדם אחר,
שיהיה מעוניין בגילויי ליבה של תלמידת בית ספר בת 13.
ובכל זאת, מה זה משנה?
אני רוצה לכתוב, אבל יותר מזה,
אני רוצה להוציא החוצה כל מיני דברים,
אשר קבורים עמוק בתוך לבי.
קודם כל, אני מניחה שאני צריכה לתאר,
מה זה להסתתר.
אבל באמת שאני עדיין לא מכירה את עצמי.
אני רק יודע שזה לא מצחיק, לעולם לא להיות מסוגלים לצאת החוצה.
לעולם לא לנשום אוויר צח.
לעולם לא לרוץ, לצעוק, ולקפוץ.
יום רביעי, 23בספטמבר 1942.
הידיעות על המלחמה טובות.
סטלינגרד עדיין מוחזקת,
המתקפה הרוסית ממשיכה באזור מוסקבה.
זה בטוח כעת, הפועל האחרון עזב. ווייי...!
אנה! אני הראשונה לבית השימוש.
השעה 6 מרגוט, בית הספר נסגר. היכן הנעליים שלי?
האם ראית את הנעליים שלי? איזה נעליים?
אתה הולך להצטער. באמת?
אנני, יקירה. חכי שאתפוס אותך.
אני מחכה.
תפסיק! פטר! אייי...! אנני! פטר!
פטר, לאן אתה הולך? הולך לתת למושי את ארוחת הערב שלו.
פטר! אנני, יקירתי...
אני חושבת שאת לא צריכה לשחק ככה עם פט, זה לא מכובד.
מי רוצה להיות מכובד? אני לא רוצה להיות מכובדת!
את מתלוננת שאני לא מתייחסת אלייך כמו אל מבוגרת, אבל כשאני עושה זאת, את מתרעמת.
אני רק רוצה קצת כיף.
אני לא יודעת מה קרה עם הילד הזה.
תני לו קצת זמן, הוא לא רגיל לבנות.
זמן? חודשיים הם לא זמן?
יכולתי לבכות.
ומה עם מיפ? היא בדרך כלל כל כך מהירה.
מרגוט, בואי תרקדי איתי, בבקשה. יש לי עוד עבודה לעשות, אנה.
את יודעת, אנחנו הולכות לשכוח איך לרקוד.
כשנצא החוצה, אנחנו לא נזכור דבר.
היכן פטר? איפה הוא יכול להיות? עם החתול שלו.
הוא לא סיים את השיעורים שלו, נכון?
פטר!
מה יש?
אמא שלך אמרה שתצא החוצה.
אני נותן למושי את ארוחת הערב שלו.
אתה יודע מה אבא שלך אמר על בזבוז הזמן עם החתול הזה.
אני אפילו לא הבטתי בו מאז ארוחת הצהריים. אני רק אומרת לך.
אני אאכיל אותו. אל תתערבי! ואני מתכוון לכך!
האם זו הדרך שלך לדבר עם החברה הקטנה שלך?
אמא...אני מבקש ממך...
אתה מוכן בבקשה לא לומר את זה? תראו, הוא מסמיק.
הוא מסמיק. בבקשה, אני לא, אבל...
הניחי לי לנפשי, טוב? מה אמרתי?אתה מתנהג כאילו זה משהו שצריך להתבייש בו,
אין מה להתבייש בכך שיש לך חברה.
זה מטורף, היא רק בת 13.
אז מה? אתה 16, זה פשוט מושלם.
אביך יותר מבוגר ממני ב 10 שנים, אדון פרנק, אני מזהירה אותך,
אם המלחמה הזו תימשך זמן רב אתה ואני הולכים להיות קרובי משפחה.
מזל טוב. ''לא ראיתי את החתול שלי מאז ארוחת הצהריים''
''אני נותן למושי את ארוחת הערב שלו'' ''מושי הקטן שלי''
לא יכולתי לחיות'' ''ללא מושי היקר שלי
''אתה חתול נפלא, אתה''
בסדר, גברת געגע. מה זה?
גברת געגע! אתה!
את מדברת כל כך הרבה אז נקרא לך גברת געגע!
אתה הילד הבלתי נסבל ביותר שפגשתי!
געגע, געגע, געגע!
געגע! הווו...!
אנה יקירתי, את חמה.
את רותחת, את בסדר? אמא, בבקשה.
אין לך חום, נכון? לא!
את יודעת שאנחנו לא יכולים להתקשר כאן לרופא, אף פעם,
יש רק דבר אחד לעשות, להישמר,
למנוע את המחלה לפני שהיא מגיעה, תני לי לראות את הלשון שלך.
אמא, זה לגמרי מגוחך. אנה, יקירתי, אל תהיי כזו תינוקת,
תני לי לראות את הלשון שלך.
אוטו.
אנה, שמעת את אימך, לא?
קדימה, תפתחי.
געגע...!
אנני!
אוטו! אנה!
את בסדר גמור.
אני חושב שאין דבר רע בכך שאנה שלנו תרכב על האופניים שלה...
או שתבקר את החברה שלה סאנה דה ווריס ללא דאגה.
האין זה כך, אנה?
אני כל הזמן מייחלת שפטר הזה יהיה ילדה במקום ילד.
ואז יהיה לי מישהו גם לדבר איתו.
מכל הבנים שבעולם,
למה אני צריכה להיות נעולה למעלה איתו?
האם זה מישהו? זאת מיפ.
מוזר שאנו לא שומעים.
אולי היא נפגעה. היא תבוא.
אני מקווה שהיא תבוא לכאן.
אני משתגע בלי סיגריות.
אנה, קיבלת ''מעולה'' בהיסטוריה,
ו "טוב מאוד" בלטינית. כן, אבל מה לגבי אלגברה?
ובכן, יש לי וידוי,
עד עכשיו, הצלחתי להקדים אותך באלגברה,
והיום, את הדבקת אותי, נשאיר את זה למרגוט לתקן.
האין האלגברה מרושעת, אבא? מרושעת.
ואיך אני הייתי? מצויינת, כמובן.
אנה, אנה, בבקשה.
היצירה הצרפתית שלך היום, מרגוט, הייתה פשוט נפלאה.
גברת ואן דאן, אוכל לנסות את זה? לא, אנני.
זה בסדר, באמת.
אבל בבקשה, היזהרי עם זה.
אבא שלי נתן לי את המעיל הזה שנה לפני מותו.
הוא תמיד קנה לי את הטוב ביותר שכסף יכול לקנות.
גברת ואן דאן, היו לך הרבה חברים לפני שהתחתנת?
אנני, זו שאלה אישית,
זה לא מנומס לשאול שאלות אישיות.
לא אכפת לי.
אננק'ה, הבית שלנו היה תמיד שורץ בנים,
כשהייתי נערה צעירה... הו, לא, לא שוב.
תסתום!
קיץ אחד, היה לנו בית גדול בהילברסום,
הבנים...
הבנים היו באים ומזמזמים מסביב כמו דבורים סביב סיר ריבה.
כשהייתי בת 17...
ובכן, לבשנו אז חצאיות קצרות, והיו לי רגליים ממש נאות,
עדיין יש לי, אני אולי לא יפה כמו שהייתי,
אבל עדיין יש לי את רגליי, מה דעתך, אדון פרנק?
בסדר, בסדר, ראינו אותן.
לא שאלתי אותך, אני שאלתי את אדון פרנק.
אמא, למען השם. הו, אני מביכה גם אותך, לא?
אז תן לי לומר לך משהו, אני מקווה שהנערה שאיתה תתחתן תהיה טובה כמוני.
אננק'ה, אבא שלי היה מודאג מכל הבנים שהסתובבו סביב,
והוא נהג לומר לי:
אם אחד מהבנים האלה יעז יתר על מידה'' אמרי לו זאת:
תזכור אדון כך וכך, ''תזכור, אני ליידי
תראי אותך, מדברת איתה כך.
את לא מבינה שהיא מכניסה את זה ביומנה?
אז מה אם היא עושה זאת? אני מספרת רק את האמת.
האם לא סיימת? לא.
הו, ההוגה. תניח לו!
בסדר, בסדר, אני הטמבל, מקרה אבוד. אל תדבר כך.
זה פשוט כי אין לך מישהו כדי לעזור לך,
כמו שאבא עוזר לאנה ולי.
אבל אם אני... ובכן, אם אנחנו יכולים לעזור...
מה בנוגע לזה, פטר? האם תרצה ללמוד איתנו?
האם נעשה את בית הספר שלנו מעורב?
תודה, כן.
אדון פרנק. כן?
אתה מלאך, מלאך לחלוטין.
למה לא פגשתי בך לפני שפגשתי את ההוא ששם?
אני...חושב שיהיה עדיף אם תלך לחדרך, פטר, לעבוד.
סלחו לי.
פטר, שמעת את אדון פרנק, אדון פרנק הוא אדם משכיל מאוד.
כבר אחרי 8:00, איפה הם?
לפחות אחד מהם צריך לבוא. הם יבואו, אל תדאג.
אל תגידי לי, אני יודע שמשהו קרה.
האם זה לא מספיק גרוע כאן בלעדיך המשתרעת על פני כל?
אם אתה לא היית מעשן, אתה לא היית כל כך עצבני.
אני מעשן? האם ראית אותי מעשן? אתה כבר עישנת את כל הסיגריות.
מיפ הביאה לי רק חבילה אחת. זה הרגל מטונף,
וזה זמן טוב כדי לשבור אותו! הו, תפסיקי, בבקשה.
אתה מעשן את כל הכסף שלנו, אתה יודע את זה, נכון?
אולי תסתמי?
ועל מה את מסתכלת?
מעולם לא שמעתי קודם ריב מבוגרים כזה, חשבתי שרק ילדים רבים.
זה לא ריב, זה דיון, ואני לא שמעתי מקודם ילדים כל כך חצופים.
אני חצופה? כן!
אנני, שתי את החלב שלך. את כבר מקולקלת,
מה שאת צריכה זו הלקאה טובה.
תזכור אדון כך וכך'', ''אני ליידי
את אחת המעצבנות...תינוקת, למה את לא נחמדה ושקטה,
כמו אחותך, מרגוט? למה את מבליטה את עצמך כל הזמן?
תני לי לתת לך עצה קטנה, גברתי הצעירה,
גברים לא אוהבים את הדברים האלה בבחורה, האם את יודעת את זה?
גבר אוהב שבחורה מקשיבה לו לפעמים.
ומעל הכל, בחורה שמבשלת, תופרת ומנקה!
אני אחתוך את גרוני קודם! ואפתח את הוורידים שלי!
אני הולכת להיות ראויה לציון,
אני הולכת לפריז, לפריז?
ללמוד מוסיקה ואמנות. כן, כן.
אני הולכת להיות שחקנית או סופרת או רקדנית.
תראי מה עשית. אני מצטערת.
את טיפשה קטנה ומגושמת!
אבא שלי נתן לי את המעיל הזה! אני כל כך מצטערת.
הכל הרוס, ומה אכפת לך? את הרסת את זה!
אני יכולה להרוג אותך! אני יכולה פשוט להרוג אותך!
פטרונלה.
פטרונלה, זה רק מעיל, מעיל בלבד.
אנה, את לא צריכה להתנהג כך.
זו הייתה תאונה, לכל אחד יכולה לקרות תאונה.
אני לא מתכוונת לזה, אני מתכוונת ללענות בחזרה,
את מוכרחה לא לענות בחזרה, הם האורחים שלנו.
את לא שמעת את מרגוט נכנסת איתם לוויכוח,
תנסי להיות כמו מרגוט.
ולתת להם לדרוך עלי באותה הדרך שהם עושים לה? לא תודה.
אני לא יודעת מה קרה לך, אנני.
אם אני אי פעם הייתי מדברת לאמי כמו שאת מדברת אלי...
דברים השתנו, אמא, אנשים אינם כאלה עוד.
''כן אמא, לא אמא'' ''כל מה שתאמרי אמא''
אני חייבת להילחם על דברים בעצמי, לעשות מעצמי משהו!
אין צורך להיאבק כדי לעשות את זה, מרגוט לא...
מרגוט'' ,זה כל מה שאני שומעת''! ''למה את לא כמו מרגוט''?
כל מה שהיא עושה הוא נכון, וכל מה שאני עושה הוא לא בסדר.
כולכם נגדי, ואת הגרועה מכל!
אני לא יודע איך אנחנו יכולים להמשיך לחיות ככה.
אני לא יכולה להגיד מילה לאנני, היא בורחת ממני.
אתה מכירה את אנה, בעוד כחצי שעה, היא תצחק ותתלוצץ.
והם?
אמרתי לאבא שלך זה לא יעבוד עם שתי משפחות.
אבל לא, לא, הוא היה חייב לשאול אותם.
ששש...
הו...בכל פעם שאני שומע את הקול הזה הלב שלי מפסיק לפעום.
זאת מיפ, אבא!
כן? זאת מיפ.
הנה הרשימה שלך. תודה לך.
האם זו מיפ? כן.
לבסוף, אני אצטרך קצת סיגריות. מיפ כאן.
אני לא יכולה להגיד לך כמה אני מצטערת לגבי המעיל.
אל תדאגי.
שלום. מיפ.
אדון קרלר.
שלום, כשאדון קרלר מופיע, השמש מתחילה לזרוח.
דירק נאלץ לעזוב. דירק הוא הארוס של מיפ.
הוא נאלץ לרדת למחתרת בארץ כדי לברוח מהגיוס לעבודה.
אבל הוא השאיר אצלי את הרדיו כדי לתת לך.
הוא לא היה צריך. זה היה מסוכן מדי.
תראו את זה.
הרדיו המבורך שלנו.
זה נותן לעיניים ולאוזניים שלנו לצאת אל העולם.
אנחנו מקשיבים לתחנה הגרמנית רק למוזיקה טובה.
ציר הכוחות המערבי,
ואנחנו מאזינים ל ''בי.בי.סי'' לתקווה,
ההתקפות הבלתי פוסקות על ידי כוחות הקרקע לבין כוחות האוויר נמצאים כרגע בנסיגה מלאה.
החטיבה השמינית של הצבא ממשיכה להתקדם.
זה טוב.
טוב פטר, וכעת, בוא נראה מה יש להם לומר על הנאצים, אה?
ברלין.
אנחנו חייבים להקשיב?
טוב פטר, זה מספיק.
המשטרה הירוקה, הם מצאו אותנו.
מממ...
ממ...
ממ...?
ממ...
מכאן, אדון דיסל.
זה קרלר, ומיפ.
פתח בבקשה. שיבורכו, הם כאן.
קרלר? ומיפ, כן, פתח בבקשה.
ובכן, היה לנו אורח אמש. היה לנו אורח אמש.
כן, כן. גנב.
זה היה גנב? שמעתם אותו?
כן. הוא היה ממש מתחתך.
במשרד שממש כאן למטה.
אנחנו לא ידענו, חשבנו שזאת המשטרה הירוקה.
את בטוחה, מיפ? ואתם הייתם כמובן, בשקט?
אנחנו לא זזנו, אנחנו בקושי נשמנו כל הלילה.
זה טוב, זה היה קרוב. מאוד קרוב.
הוא עבר על כל, על השולחן ועל התיקים.
על השולחן והתיקים, והוא מצא את הכספת, אבל הוא לא יכל לפתוח אותה.
הוא חיפש את כרטיסי אספקת המזון שלנו מהמחתרת.
מישהו יודע. הם נמצאים בכספת הזאת.
הם יחזרו, אתה צריך להיפטר מהכספת הזאת, תוציא אותה מכאן.
כן, נשים שלט על הדלת:
''פורצים אל תחזרו, הכספת נעלמה''.
בדיחה, כן. אדון פרנק? אני צריך לשוחח איתך.
כן, כמובן. אולי אנחנו צריכים להיפטר מהרדיו,
שים אותו בתנור, תשרוף אותו, אם המשטרה הירוקה תמצא את הרדיו הזה...
ואז הם ימצאו את היומן שלה, נשרוף גם אותו.
לא את היומן שלי, היומן שלי הולך, אני הולכת איתו.
היכן הוא? אדון ואן דאן,
אם הם ימצאו אותנו, הם עלולים למצוא גם את היומן, ואת הרדיו, מה זה כבר משנה?
בדרך כלל, אני מנסה להביא חדשות טובות. כן, אני יודע.
אבל משהו קרה, איש אחד בא אלי,
הוא סיפר לי שיש לו ידיד יהודי, רופא שיניים,
הוא התחנן אלי, אם אני יכול למצוא לו מקום מסתור, אז... אני באתי אליך...
אני יודע שזה דבר נורא לשאול אותך, חי במקום שכזה...
אבל אתה יכול לקחת אותו? ובכן, כמובן שכן.
שמו ג'אן דיסל. דיסל? חכה רגע, אני חושב שאני מכיר אותו.
אני חושבת שזה בסדר שיש אותו. תודה לך.
אבל אוטו, היכן אנחנו הולכים לשים אותו? היכן?
יש מעט אוכל... אנחנו יכולים לצמצם באוכל קצת.
הוא יכול להיות במיטה שלי. לא, תודה לך,
מרגוט תעבור להיות איתנו, והוא יכול להיות במיטתה.
אני אוציא את הדברים שלי.
אדון דיסל?
היזהר על ראשך.
בוא פנימה, אדון דיסל.
זה אדון פרנק.
אדון אוטו פרנק? כן, תן לי לקחת את חפציך, בבקשה.
תודה לך, אדון פרנק.
אני עוזב אותך בידיים טובות.
אדון דיסל, אני חייבת להחזיר את המעיל שלך.
מה אוכל לומר כדי להודות לך? אדון קרלר ומיפ,
הם עורק החיים שלנו, בלעדיהם לא היינו יכולים לחיות.
בבקשה, את גורמת לנו להיראות כגיבורים, זה לא כך בכלל.
אנחנו פשוט לא אוהבים את הנאצים... אני יודע, אני יודע.
אף אחד לא יאמר לנו ההולנדים'' ''מה לעשות עם היהודים הארורים שלנו
אנחנו נגיע לכאן מחר, לראות אם הם מטפלים בך בסדר.
להתראות. להתראות, אדון קרלר.
להתראות, אדון דיסל. להתראות, מיפ.
ברוך הבא, אדון דיסל. תודה לך.
זאת אשתי, אדית. אדון וגברת ואן דאן, ובנם פטר.
בנותיי, מרגוט ואנה.
שלום אנה. מה שלומך?
מרגוט. מה שלומך?
בבקשה, אדון דיסל, שב.
תודה לך.
אני חולם, אני יודע.
אדון אוטו פרנק כאן.
אתה לא בשוויץ אם כך, מישהו אמר שברחת לשוויץ.
ואתה היית כאן כל הזמן הזה? מאז יולי.
האם אדון קרלר הזהיר אותך שלא תקבל כאן הרבה אוכל?
אתה יכול לתאר לעצמך.
הקצבות של 3 כרטיסים חולקו בין 7 מאיתנו,
עכשיו עשית את זה ל 8.
אדון ואן דאן, אתה לא מבין מה קורה בחוץ,
שאתה צריך להזהיר אותי על דבר שכזה.
אתה לא מבין מה קורה, כאן באמסטרדם,
בכל יום, מאות של יהודים נעלמים.
הם מקיפים את הבלוק, הם מחפשים בבית אחר בית.
בכל יום, ילדים חוזרים הביתה מבית הספר כדי לגלות שהוריהם נעלמו.
מאות יגורשו.
אנשים... שאתה ואני מכירים, ההולשטיינים, הווסלים.
הו, לא!
אתה מקבל את הודעת גיוס שלך:
בוא לתחנה ביום כזה וכזה'' ''ובשעה כזאת וכזאת
''תביא רק מה שאתה יכול לסחוב''.
אם אתה לא הולך, הם באים לגרור אותך מביתך,
ושולחים אותך בספינה למאוטהאוזן, מחנה המוות.
לא ידענו על כך שהדברים נעשו יותר ויותר גרועים.
סלחי לי על שדיברתי כך.
האם אתה מכיר את דה ווריז?
הם נעלמו.
סאנה ואני באותה הכיתה.
סאנה היא הכי... החברה הכי טובה שלי.
היא חזרה הביתה מבית הספר כדי למצוא שהוריה נעלמו.
היא היתה לבד במשך יומיים, ואחר כך הם באו ולקחו אותה משם.
נעלמה...?
כן, עם כל האחרים.
הו, לא.
אנשים בשם מאיירברג? הם חיו קרוב אלינו,
האם אתה יודע... אני חושב שאנחנו צריכים להפסיק עם זה,
אני בטוח שאדון דיסל רוצה להתארגן.
אנהל'ה, האם תקחי עכשיו את אדון דיסל לחדרו?
אם תואיל לבוא איתי, אדון דיסל.
סלחו לי אם אני לא הבעתי את הכרת התודה שלי.
זה היה כזה הלם בשבילי.
תמיד חשבתי על עצמי כעל הולנדי, אני נולדתי בהולנד.
אבי נולד בהולנד, וגם סבי,
ועכשיו, אחרי... כל השנים האלה...
אם תסלחו לי.
זה כל כך שונה ממה שאדון קרלר אומר לנו.
אדון קרלר אמר שיש שיפור בדברים האלה.
אני אוהב יותר את הדרך שבה אדון קרלר אומר את זה.
לילה טוב.
תגיד לילה טוב! לילה טוב, אמא.
לילה טוב, אדון פרנק. לילה טוב.
יש לך ילדים, אדון דיסל?
לא, אני מעולם לא נישאתי.
אין לך משפחה בכלל? אף אחד.
כמה נורא.
אתה כנראה בודד נורא.
אני רגיל לזה.
אני לא חושבת שאי פעם אוכל להתרגל לזה.
האם אין לך אפילו חיית מחמד?
חתול, או כלב? לא.
לא, לא, יש לי אלרגיה לבעלי חיים.
גורם לי לאסטמה. אוי ואבוי.
מה?
לפטר יש חתול.
יש לו? יש לו את זה כאן? כן.
אנחנו בקושי רואים אותו.
הוא שומר אותו בחדר שלו כל הזמן. כן.
אני בטוחה שזה יהיה בסדר. ובכן, אני מקווה שכך, כן.
אני מקווה שאני לא אהיה לטרחה רבה עבורך, אדון דיסל.
לא.
נראה לי שאוכל להגיע לאותו הגובה של כולם.
הו, אני...אני תמיד מסתדר טוב עם צעירים.
כל מטופליי מביאים את ילדיהם אלי,
כי הם יודעים שאני מסתדר איתם היטב.
אז אין לך מה לדאוג לגבי זה.
תודה לך, אדון דיסל.
לילה טוב.
אני אחזור.
לילה טוב, אדון דיסל.
תיזהר!
סאנה.
סאנה?
סאנה!
הצילו אותי! הצילו אותי! לא! לא!
לא! אל תקחו אותי! תפסיקי! תפסיקי!
תצילו אותי!
ששש... אנני, הס, זה בסדר, זה בסדר!
בבקשה אדון דיסל, הדלק את האור, זה היה רק חלום.
את כאן, מוגנת, את רואה?
חייבים לעשות משהו עם הילדה הזאת, צועקת כך,
מי יודע מי יכול להיות ברחוב? היא מסכנת את חיינו.
אדון דיסל! לאחר הכל, אנה היא לא בדיוק חייל קרבי מאומן.
בבקשה ,אדון דיסל, חזור למיטתך.
היא תחזור לעצמה בעוד דקה או שתיים, נכון אנני?
''חזור למיטתך''.
סלחו לי, אני הולך לבית השימוש, החדר היחיד שבו יש שלום.
תחזרו כעת למיטות.
את רוצה מיים?
האם זה היה חלום רע מאוד?
אולי תספרי לי?
אני מעדיפה לא לדבר על זה.
נסי לישון אם כך.
אני אשב פה לידך. את לא מוכרחה.
אבל אני אוהבת להיות איתך, מאוד, באמת.
אני מעדיפה שלא.
לילה טוב...
את תהיי בסדר?
אין שום דבר שאת רוצה?
האם תוכלי בבקשה לבקש מאבא לבוא?
כן, כמובן, אנה, יקירתי.
היא מבקשת אותך.
אדית... לך אליה, אוטו,
היא עדיין רועדת מפחד.
היא לא רוצה ממני דבר...
היא התרחקה כאשר התכופפתי לנשק אותה.
הם שברו את הדלת וניסו לגרור אותי החוצה, באותה הדרך שהם עשו לסאנה.
אנה.
זהו רק שלב,
כל הבנות פונות לאביהן בגיל הזה.
הן נותנות את כל האהבה שלהן לאבותיהן.
את לא היית ככה, את לא תצליחי להרגיע אותי.
אז...
את רוצה שאני אקריא לך? לא, רק שב עמי לרגע.
האם הייתי נוראית?
האם אתה חושב שמישהו מבחוץ שמע אותי? לא, ועכשיו, תשכבי בשקט כך,
בדיוק כך, וכעת נסי לישון.
אני פחדנית נורא.
אני כל כך מאוכזבת מעצמי.
אני באמת חושבת שאני מתבגרת,
ואז קורה משהו, ואני רצה אליך כמו תינוקת.
אני אוהבת אותך, אבא, אני לא אוהבת אף אחד חוץ ממך.
אנהל'ה, אנהל'ה. זו האמת.
אתה היחיד שאני אוהבת.
חשבתי על זה במשך זמן רב.
זה בסדר,
זה בסדר שאת... אומרת לי שאת אוהבת אותי אנני,
אבל אני אהיה הרבה יותר מאושר אם את תאמרי שאת אוהבת גם את אימך.
היא זקוקה לעזרה שלך כל כך הרבה.
לאהבתך.
אין לנו שום דבר במשותף, היא לא מבינה אותי.
בכל פעם שאני מנסה להסביר את דעותיי על החיים, היא שואלת אותי אם יש לי עצירות.
אתה הכאבת לה מאוד עכשיו, היא בוכה,
היא שם בוכה.
הו, אבא, הייתי נוראית, לא?
מה קורה איתי? אמור לי,
אל תגיד שזה רק שלב, תעזור לי.
יש כל כך מעט, שאנחנו ההורים יכולים לעשות כדי לעזור לילדים שלנו, אנני.
אנחנו יכולים רק לנסות לשמש לדוגמא טובה, לציון הדרך.
את השאר תצטרכי לעשות בעצמך.
אני מנסה, באמת שכך,
בכל לילה אני משחזרת את כל הדברים שעשיתי לא בסדר באותו היום,
כמו לשים את המגב רטוב במיטה של גברת ואן דאן.
ועכשיו זה עם אמא.
''אני אומרת לעצמי, "זה לא היה בסדר
ואני מחליטה שלעולם לא אעשה זאת שוב, לעולם.
אני יכולה לעשות משהו יותר גרוע, אבל אני לעולם לא אעשה את זה שוב.
יש לי גם צד נחמד, אבא...
אבל אני מפחדת להראות את זה.
אני חוששת שאנשים יצחקו עלי.
אז זה אומר שאנה הרעה יוצאת החוצה,
ואנה הטובה נשארת בפנים.
ואני ממשיכה לנסות להחליף ביניהן,
שאנה הטובה תהיה בחוץ...
ואנה הרעה בפנים.
זה יהיה מה שאני רוצה להיות.
וזה יכול להיות.
רק אם...
היא נרדמה.
יום חמישי, 29 באוקטובר 1942,
לאדון דיסל ולי, היה קרב גדול אתמול,
כן, אדון דיסל.
לדבריו, כלום, אני חוזרת ואומרת, כלום, לא צודק עבורי.
בעוד הוא עומד לצידי, חשבתי:
יום אחד, אני הולכת'' לתת לך כזאת סטירה,
''שתוכל לטוס ישר עד לתקרה.
למה זה שכל המבוגרים חושבים שהם מכירים את הדרך לגדל ילדים?
במיוחד המבוגרים שבכלל אין להם.
יום שני, 9 בנובמבר 1942,
חדשות נפלאות! בעלות הברית נחתו באפריקה!
זהו צעדם של אלה,
צ'רצ'יל מדבר מה ''בי.בי.סי'' שבלונדון.
אשר יש להם חמלה לעיתים קרובות אל האחרים,
אה, וזה לא הסוף.
זו אפילו לא תחילתו, של הסוף.
לא, אבל זה, אולי, הסוף של ההתחלה.
התקפות האוויר הולכות ומחמירות,
המטוסים הבריטים חולפים כל הזמן, ביום ובלילה, בדרכם לגרמניה.
זה יותר מדי, זה ממש יותר מדי!
נניח שהם יפגעו בבית הזה?
מה נוכל לעשות? לא נוכל לצאת אל הרחוב.
מה נעשה?
אם הם יפגעו בבית הזה, דאגותייך יסתיימו.
הרעש הזה נגרם מפיצוץ גדול, מטוס אנגלי נפל ממש בבלוק הזה!
פטר!
זה רחוק מכאן, ששש...בבקשה לא,
רק תביטי בהם.
גברת ואן דאן, זו צריכה להיות מוסיקה עבור אוזנייך.
מוסיקה? כמובן.
ככל שהם ישלחו יותר מטוסים, כך במהרה המלחמה תיגמר,
ונשוב במהרה להיות בבית. אני לא מאמינה שזה אי פעם יסתיים.
את יודעת מה אני רוצה עכשיו? כוס תה.
הו, כן, בבקשה.
את לא יכולה לשתות תה, זה לארוחת הבוקר,
אם את תשתי עכשיו תה, לא יהיה לך למחר.
לא אכפת לי. גם לי לא.
גם לי, בבקשה.
ומה איתך, אדון דיסל? תה עכשיו או שמחר בבוקר?
מחר בבוקר. בטוח?
בטוח.
אני אקח את שלי עכשיו.
הצוהר!
אדית, בואי!
הו, פטר!
פטר! פטר!
פטר!
מהולל אתה אלוהיי'', השליט של היקום,
מי שקידש אותנו במצוותיו,
ושנתבקשנו להדליק נרות חנוכה.
מהולל אתה, הו, אלוהים, אלוהים שלנו, השליט של היקום,
מי שחולל את הגאולה המופלאה עבור אבותינו בימים ההם...
מהולל אתה, הו, אלוהים, אלוהים שלנו, השליט של היקום,
שנתת לנו את החיים והמחיה,
''והבאת לנו את התקופה השמחה הזו. ''אמן''.
אמן. אמן.
יום שני, 7 בדצמבר 1942,
חג החנוכה הגיע מוקדם השנה,
אנחנו מדליקים את נרות החנוכה הללו,
כדי לחגוג את המעשים הנפלאים בדרך מחושלת של התלהבות,
שבה אלוהים מילא את לבבות המכבים הגיבורים לפני 2000 שנים,
הם לחמו נגד האדישות,
כנגד העריצות והדיכוי, והם השיבו לנו את מקדשינו.
אולי הנרות הללו יזכירו לנו שאנחנו צריכים להסתכל הפעם לאלוהים,
מאין יבוא עזרנו שלנו. אמן.
אמן.
אני מרימה את עיני אל ההרים מאין יבוא עזרי שלי,
עזרי יבוא מהאל, מי שברא את השמיים ואת הארץ.
הוא שיגרום לרגלם לסבול ולא לנוע,
הוא שישמור שעמך לא ירדם,
הוא שישמור שבני ישראל לא ירדמו,
אלוהים הוא עמך השומר.
אלוהים הוא עמך כצל על יד ימינך.
אלוהים ישמור אותך מכל רע, הוא שישמור את נפשך.
אלוהים ישמור את ההולכים ואת הבאים,
מרגע זה והלאה לנצח. אמן.
אמן.
אוכל לקבל את הכובע, בבקשה? תודה לך.
יפה מאוד, יפה מאוד.
זה היה מאוד מרגש. זה עדיין לא נגמר!
שב! לאן אתה הולך?
יש עוד הרבה, שירים ומתנות.
מתנות? לא השנה, למרבה הצער.
אבל תמיד בחנוכה, כולם נותנים מתנות, כולם.
נכון מאוד. כמו ביום ניקולאס הקדוש שלנו.
''יום ניקולס הקדוש''
לא, לא כמו ביום ניקולס הקדוש.
איזה יהודי אתה שלא מכיר את חנוכה?
אני זוכרת במיוחד את הנרות.
ראשית כל, כפי שיש לנו הלילה, וגם בלילה השני שיש לנו 2 נרות,
בלילה הבא, 3, וכן הלאה, עד ש 8 הנרות דולקים.
כאשר יש 8 נרות, זה באמת יפה.
מה שאני זוכר הכי טוב הם מתנות שנהגנו לקבל, 8ימים של מתנות.
בכל יום, הם נתנו יותר ויותר.
כולנו כאן, חיים, זו מספיק מתנה.
לא, זה לא, יש לי משהו.
מה זה?
מתנה. מתנה אמיתית?
היא עשתה את זה בעצמה. תראו את זה!
האין זה חגיגי? האין זה עליז? הו, זה יפה.
למרגוט.
קראי את זה בקול רם.
את אף פעם לא יוצאת מכלייך'',
את אף פעם לא פוחדת,
את כל כך טובה, אבל אם את צריכה,
''הכניסי את כל חצאי מילותייך לכאן
בואו נראה מה זה.
זהו ספר תשבצים חדש.
זה האחד שסיימת, אבל אני מחקתי אותו, אם תחכי ותשכחי,
תוכלי לעשות את כל זה מחדש!
זה נפלא. חכמה.
תודה לך.
וזה לגברת ואן דאן.
הו, אני מרגישה נורא, אין לי שום דבר לאף אחד.
זה שמפו לשיער.
לקחתי את כל פיסות הסבון וערבבתי אותם עם שארית המים שבשירותים שלי.
הו, תודה לך, אנהק'ה.
רציתי לכתוב שיר עבור כל אחד מהם, אבל לא היה לי זמן.
שלך, אדון ואן דאן, זה באמת משהו.
משהו שאתה רוצה, יותר מכל דבר אחר.
סיגריות!
תראו את זה!
סיגריות! שניים מהם.
אבא מצא קצת טבק מקטרת בכיס מעילו והכנו אותם,
אבא הכין.
תראו את זה!
הדלק אותה! קדימה הדלק אותה!
זהו טבק.
באמת שזה כך.
יש בזה מעט מוך , אבל לא הרבה.
זה עובד! תראו אותו!
תודה לך אנני, תודה לך.
אדון ואן דאן!
לאמא, ברכת חנוכה.
הנה שטר חוב שאותו אני מבטיחה לשלם'', בעשר שעות של לעשות...
''כל מה שתגידי
על החתום: אנה פרנק.
עשר שעות של לעשות מה שאומרים לך? כל דבר שיאמרו לך?
נכון מאוד.
את לא רוצה למכור את זה, גברת פרנק, הלא כך?
לעולם! זו המתנה היקרה ביותר שהייתה לי אי פעם.
לאבא.
אנהל'ה, לא ציפיתי לקבל מתנה.
תראו את זה. זה צעיף.
הו, אני יודע.
ענוד אותו על צווארך כמו עניבה, אתה יודע.
אני סרגתי אותו בחושך כל לילה, אני חוששת שזה נראה טוב יותר בחושך.
זה בסדר, תודה לך, אנהל'ה, תודה לך.
האין זה חלום? נחמד נכון?
תודה לך, אנה.
למושי.
הוא יאהב את זה.
וזה בשבילך, לעצמך.
מגברת געגע.
קדימה, פתח את זה.
אתה לא מתכוון לפתוח את זה?
קדימה, הראה לנו מה זה.
זהו סכין גילוח בטיחותי. מה?
זה לא חדש, מיפ הביאה לי את זה, מיד שניה,
אבל אתה באמת צריך סכין גילוח עכשיו.
בשביל מה? תסתכל על שפתו העליונה.
רואה?
הוא רוצה להיפטר מזה?
שים קצת חלב על זה ותן לחתול ללקק את זה.
אתה חושב שאתה מצחיק, לא?
תראו, הוא לא יכול לחכות, הוא הולך עכשיו לנסות את זה.
אני הולך לתת למושי את המתנה שלו.
מושי, מושי, מושי... מספיק!
ואחרון אחרון, אבל לא פחות, שותפי לחדר, אדון דיסל.
משהו בשבילי?
קפסולות? אלה אטמי אוזניים,
שים אותם באוזניך כך לא תשמע אותי כשאני זזה כל הלילה.
הכנתי אותם בעצמי, נסה אותם, תראה אם אתה יכול לשמוע אותי.
הביטו בו. חכי, אני אשים...
ככה? האם זה מה שאת מתכוונת? אתה מוכן?
מה...? אתה מוכן!?
זה עובד!
הם נכנסו פנימה! הם נכנסו פנימה!
הוא לא יכול להוציא אותם.
מה קורה איתך? תוציא אותם, תוציא אותם.
יש לי את זה.
תודה לך.
זה חנוכה אמיתי. נכון שהיא חמודה?
חנוכה אמיתי. ועכשיו בוא נשיר את השיר, אבא.
חכה שתשמע את שיר החנוכה, אדון דיסל.
אנהל'ה, אני חושש שאנחנו לא נוכל לשיר את השיר הלילה,
זהו שיר של אושר וגם של שמחה,
כזה שגורם לך להיות נלהב בגללו.
בבקשה, בוא נשיר את השיר, אבא, אני מבטיחה לא לצעוק.
בסדר גמור, אבל בשקט, אנני, אני אשים עין עליך, אם תתחילי...
הו! הו!
אמרתי לך לא לבוא לכאן עם החתול הזה, תסתלק מכאן!
מה קורה איתך? אין לך שום רגש?
תוציא מכאן את החתול הזה. חתול?
שמעת אותי? תוציא אותו מכאן!
אין לי שום חתול.
אדון דיסל.
זה לא חייב להיות החתול, מספיק שרק השערות, על הבגדים שלו,
מהחתול הזה, כשהוא נכנס לחדר.
אל תדאג, זה לא יטריד אותך יותר, אנחנו ניפטר ממנו.
סוף סוף אתה מקשיב לי.
אני לא עושה את זה בשבילך, זה הכל בראש שלך, הכל.
אני עושה את זה כי נהייתי חולה מלראות את החתול הזה אוכל את כל האוכל שלנו.
זה לא נכון, אני נותן לו רק שאריות.
אל תספר לי, הוא משמין כל יום.
חתול ארור, נראה יותר טוב מכל אחד מאיתנו, הלילה הוא יוצא מכאן.
לא!
אדון ואן דאן, אתה לא יכול לעשות את זה, זה החתול של פטר.
פטר אוהב את החתול הזה. אנני.
אם הוא הולך, גם אני הולך!
לך, לך.
הוא לא הולך והחתול לא הולך, מה קורה איתך? זה חנוכה! זה חנוכה!
תראו, בבקשה, אנני... תשירי.
אנהל'ה, אנהל'ה.
אני...אני חושב שקודם כל אנחנו צריכים לכבות את הנרות,
וכך יהיה לנו משהו למחר בלילה.
אבא, אתה אמור להניח להם להתכבות בעצמם.
אני בטוח שאלוהים מבין את המחסור.
מהולל אתה, אלוהים, זה שמאפשר לנו,
לחגוג את החג השמח הזה. אמן.
אמן.
אני חושב שהם הלכו. הם מצאו אותנו.
אם זה היה כך, הם היו עולים לפה כרגע.
אני יודעת, זו הייתה המשטרה הירוקה, הם הלכו להזעיק עזרה.
אולי הגסטפו מחפש ניירת.
או שגנב אחר מחפש כסף.
אני יורד למטה.
הם אולי עדיין שם.
אנהל'ה, זהו יום שבת,
אנחנו לא נדע מה קרה עד שמיפ או אדון קרלר יגיעו ביום שני בבוקר.
אנחנו לא יכולים לחיות עם חוסר הוודאות הזה, וכעת, בבקשה, בבקשה.
הבא את הכסף שלנו, אומרים שאפשר לקנות אותם בזה,
אז גש למעלה מהר, לך תביא את הכסף. תשתקי!
אתה רוצה להיגרר למחנה ריכוז?
אתה הולך לעמוד שם עד שהם יבואו לקחת אותך?
האם את מוכנה לשתוק!?
שמישהו ילך להחליף את אבא כדי שהוא יחזור.
האם לא עשית מספיק? בבקשה, אדון ואן דאן.
אנני!
אני מרימה עיניי אל ההרים, מאין יבוא עזרי שלי.
עזרי יגיע מהאל, מי שברא את השמיים והארץ.
הוא שישמור שעמך לא הירדם,
הוא שישמור את בני ישראל במעשיו הבלתי נראים כלפינו מנמנום או שינה.
אלוהים הוא עמך השומר.
אלוהים הוא כצל שעל יד ימינך.
מכאן.
כדאי שאלך להעיף מבט כדי לוודא. כן.
אלוהים ישמור אותך מכל רע.
הוא ישמור את נפשך שמע אותי, הו, ישראל.
אלוהים ישמרך בצאתך ובבואך.
לקח את מכונת הכתיבה וברח, הוא לא סגר את הדלת לרחוב.
היא הייתה מתנדנדת לרווחה, כשהשומר חלף במקום.
היה לנו פורץ, הוא יצא כשהוא שמע אותי מגיע.
אני אנעל את הדלת ואדווח על כך.
הם נעלו את הדלת והלכו, הו, תודה לאל, הם הלכו.
אני מעדיף שהם יקחו אותנו במהרה מאשר להמשיך עם הסבל הנורא הזה.
אני לא יכול לחשוב.
זה בסדר, הסכנה חלפה.
מי אמר שהסכנה חלפה?
אתה לא מבין את זה שאנחנו בסכנה גדולה יותר מאשר אי פעם?
בבקשה ,אדון דיסל, אולי תשתוק?
הודות לטיפש המגושם הזה, מישהו כעת יודע שאנחנו כאן.
מישהו כבר יודע שאנחנו כאן, מתחבאים! זה גנב! אתה חושב,
שהוא ילך למשטרה הירוקה ויאמר: אני שדדתי מקום הלילה'',
''ושמעתי רעש מעל הראש שלי? אתה חושב שגנב יעשה את זה?
כן, אני חושב שהוא יעשה כך. אתה משוגע!
אני חושב שיום אחד, הגנב הזה יתפס,
והוא יעשה עסקה עם הגסטאפו.
הוא יגיד לגסטפו: אם תשחררו אותי'',
''אני אראה לכם היכן כמה יהודים מתחבאים
זה מה שאני חושב! הוי...!
הוא צודק.
הו, אמא, בואי נצא מכאן, אנחנו לא יכולים להישאר כאן עכשיו.
בבקשה, בואו נלך. נלך? לאן?
כן, לאן?
האם איבדנו את כל האמונה?
כל האומץ?
לפני כמה רגעים חשבנו שהם באים אלינו, הלא כך?
חשבנו שזה הסוף, ובכן, זה לא היה הסוף, אנחנו בחיים, אנו בטוחים.
אנו מודים לך, הו, אלוהים, אלוהים שלנו, כי אינסוף רחמים עמך,
אתה שמצאת ונתת לנכון כדי לחסוך מאיתנו.
אמן. אמן.
אנהל'ה...
השיר.
מה בנוגע לשיר?
חנוכה שמח. חנוכה שמח.
יום שבת, 1 בינואר 1944,
עוד שנה חדשה החלה,
ואנחנו מוצאים את עצמנו עדיין במקום המסתור שלנו.
אנחנו כבר כאן ועכשיו,
במשך שנה אחת, חמישה חודשים ו 25 ימים.
אחת מהמשפחות עזבה אותנו.
מושי ברח.
כולנו רזינו מעט.
הדיונים של משפחת ואן דאן אלימים כמו פעם.
אמא עדיין לא מבינה אותי.
אבל אז, גם אני לא מבינה אותה.
יש שינוי אחד גדול, בכל אופן...
שינוי בתוכי.
קראתי באיזשהו מקום כי בנות בגיל שלי לא מרגישות בטוחות למדי בעצמם.
כך שהן הופכות להיות שקטות בתוך עצמן,
ומתחילות לחשוב על הנס שמתקיים בגופן.
אני חושבת שמה שקורה לי הוא כל כך נפלא.
לא רק מה שניתן לראות...
גם מה שמתרחש בפנים.
בכל פעם שזה קורה, אני מרגישה שיש לי סוד מתוק,
ולוקח זמן רב עד שאני מרגישה את הסוד הזה בתוכי שוב.
אנהל'ה? פטר?
הפתעה נפלאה, אדון קרלר ומיפ נמצאים פה.
תודה לך, את לא היית צריכה לבוא.
את לכל הפחות צריכה יום אחד לעצמך.
אל תגידי את זה, זה כל כך נפלא לראות אותם.
מה זה? מה זה? אדון קרלר.
שנה טובה, אדון דיסל. שנה טובה.
מה שלומך, מרגוט? מרגישה טוב יותר?
אני בסדר. אנחנו ממלאים אותה בכל סוגי הכדורים,
אז היא לא משתעלת ועושה רעש.
תראי מה מיפ הביאה לנו.
עוגה!
הו...
עוגה. טוב.
אני אביא כמה צלחות.
תודה לך, מיפ. תודה לך.
את בטח השתמשת בכל מנות הסוכר שלך שהיו מספיקות לכמה שבועות.
זה יפה, נכון?
מזה זמן שלא ראיתי אפילו עוגה.
לא מאז שהבאת אחת בשנה שעברה, זוכרת?
זה היה "שלום בשנת 1943" נכתב על זה.
"שלום בשנת 1943"?
השלום צריך לבוא מתישהו, את יודעת.
הנה קחי.
וכעת...
כמה מאיתנו יש כאן? לא בשבילי, תודה לך.
הו, את חייבת. בבקשה, מיפ.
טוב, זה משאיר אחד, שתיים, שלוש...
שבעה מאיתנו. שמונה!
כמו שתמיד היה.
הוצאתי את מרגוט, אני לוקח את זה כמובן מאליו שמרגוט לא תאכל.
למה שהיא לא? אני חושבת שזה לא יפגע בה.
בסדר, בסדר, אני פשוט לא רציתי שהיא תתחיל שוב להשתעל, זה הכל.
ובבקשה... גברת פרנק צריכה לחתוך את העוגה.
למה אתה מתכוון?
ובכן, גברת פרנק מחלקת דברים טוב יותר.
מה אתה מנסה לומר? תשכחי מזה, אנחנו מבזבזים זמן לשווא.
לא! האם לא תמיד אני נותנת לכולם בדיוק אותו הדבר?
אני לא? תשכחי מזה.
לא, אני רוצה תשובה, אני לא? כן, כן, כן...
כל אחד מקבל בדיוק אותו הדבר...
מלבד אדון ואן דאן שמקבל מעט יותר.
זהו שקר! היא תמיד חותכת אותו הדבר!
אדון ואן דאן, בבקשה.
את רואה מיפ, מה עוגה עם מעט סוכר עושה לנו? זה מגיע ישר לראשינו.
הנה לך, גברת פרנק. תודה לך.
אתה בטוח שאתה לא רוצה חתיכה? בטוח מאוד.
מיפ? לא, תודה לך, באמת.
תחתכי את העוגה.
תודה לך.
זה שלך, פטר.
אולי מושי חזר אלינו הביתה.
את אף פעם מגיעה לשם? האם את חושבת שאת יכולה?
לא, אני חוששת כי הוא נעלם כבר כשבוע, פטר.
תכניס טוב לראשך, מישהו כבר הכין לעצמו ארוחה גדולה ויפה מהחתול הזה.
זה טעים מאוד, מיפ. טעים מאוד.
ובכן, אני חייבת לרוץ, יש מסיבה הערב.
כמה נחמד!
זכרי את מה שכולם לובשים,
ואת מה שאת אוכלת, את הכל, כך שתוכלי לספר לנו מחר.
אני אתן לך דיווח מלא.
להתראות לכולם. להתראות, מיפ.
רק רגע, יש משהו שאני רוצה שתעשו בשבילי.
לאן אתה הולך?
מה אתה הולך לעשות?
לא, שלא תעז לקחת את המעיל הזה.
מה קרה? אבא מתכוון למכור את מעיל הפרווה שלה.
היא משוגעת על מעיל הפרווה הישן. זה שלי, אתה שומע אותי?
אבי נתן לי את המעיל הזה, לא! אין לך זכות!
האם יתכן כי כל אחד יכול...
יהיה טיפש מספיק כדי לדאוג למעיל פרווה בזמן שכזה?
זה לא העסק המחורבן שלך!
ואם אתה תגיד עוד דבר אחד... פטר.
רק...
דיון קטן על הכדאיות למכור את המעיל הזה.
כאשר לעיתים קרובות אני מזכיר לגברת ואן דאן...
שזה אנוכי מצידה לשמור על זה כאשר האנשים שבחוץ,
זקוקים נואשות לבגדים.
אז בבקשה ממך, תמכרי את זה בשבילנו?
זה אמור להביא מחיר טוב, ודרך אגב...
תוכלי להביא לי סיגריות? לא אכפת לי מאיזה סוג, תביאי כל מה שאת יכולה.
זה...קשה מאוד להשיג אותם, אדון ואן דאן, אבל אני אנסה.
להתראות. להתראות.
אדון פרנק, אוכל לשוחח איתך?
משהו קרה, נכון, אדון קרלר? מה קרה?
אם זה משהו שאמור להדאיג את כולנו כאן, כדאי שכולם ישמעו את זה.
הילדים... מה שהם ידמיינו,
יהיה גרוע יותר מאשר במציאות.
יש אדם במחסן, שמו קרל,
אתה מכיר אותו, יום אחד, הוא הגיע למשרד,
הוא סגר את הדלת ושאל:
מה אתה שומע'' ''מן החבר שלך אדון פרנק?
אמרתי שיש שמועה שאתה בשוויץ.
הוא אמר שהוא גם שמע את השמועה הזאת, אבל הוא חשב שאני יודע משהו יותר מזה.
אני לא ייחסתי לכך הרבה תשומת לב, ניסיתי לשכוח את זה.
ואז אתמול, כשהגענו מחוץ למחסן, ששם בחוץ,
התחלתי לנוע לכוון המשרד...
הסתכלתי אחורה...
הוא היה עומד... בוהה בכוננית...
והוא אמר: ''חשבתי שאני זוכר שהייתה פה למעלה דלת''
האם אין פה דלת '' ''שהובילה לעליית הגג?
ואז הוא ביקש ממני עוד כסף.
20גולדן יותר בשבוע. סחטנות.
20גולדן? סחיטה מאוד צנועה. זה רק ההתחלה.
אתה יודע מה אני חושב?
הוא הגנב, אשר היה שם באותו לילה.
ככה הוא יודע שאנחנו כאן.
איך זה נגמר? מה אמרת לו?
אמרתי לו שאני צריך לחשוב על זה.
מה אעשה, לשלם לו את הכסף? אקח צ'אנס ואירה בו, או מה?
אני לא יודע. בשם אלוהים, אל תירה בו,
שלם לו את מה שהוא ביקש.
החזק בו כאן, היכן שאתה יכול לשים עליו עין.
האם זה הרבה, מה שהוא מבקש? מה הם משלמים כיום?
הוא יכול לקבל את זה במפעל מלחמה, אבל זה לא מפעל מלחמה.
אם לא אכפת לך, אני לא יודע אם הוא יודע או לא.
הצע לו חצי, ואז נדע במהרה אם זו סחיטה או שלא.
ואם זה כן? נהיה מוכרחים לשלם, לא?
כמה שהוא יבקש, נצטרך לשלם. תן לנו להחליט בבוא הזמן.
אולי הכל נמצא בדמיון שלי, אתה מגיע לנקודה מסוימת בימים אלה,
שאתה חושד בכולם, ובכל דבר.
מה זה אומר? הטלפון אמור לצלצל בחופשת חג?
זאת אשתי, אמרתי לה שאני צריך לעבור על כמה מסמכים במשרדי,
ושתתקשר אלי לכאן כשתצא מהכנסיה, להתראות.
שנה טובה.
להתראות. להתראות, אדון קרלר.
אני אציע לו חצי. תודה לך, אדון קרלר.
אתה יכול להודות לבן שלך בגלל זה!
אותו החתול הארור שלו! באותו הלילה, שם!
אני אומר לכם, זו רק שאלה של זמן עכשיו.
לפעמים אני מקווה שהסוף יבוא, מה שזה לא יהיה.
מרגוט! לפחות אנחנו יודעים איפה אנחנו נמצאים.
את צריכה להתבייש בעצמך, לדבר ככה.
תחשבי איזה מזל יש לנו.
תחשבי על אלפי המתים במלחמה בכל יום.
תחשבי על האנשים שבמחנות הריכוז.
מה טוב בזה?
מה הטעם לחשוב על האומללות כשאת כבר אומללה?
זה טפשי!
אנחנו צעירים, מרגוט פטר ואני,
אתם המבוגרים כבר הייתה לכם ההזדמנות.
אבל תסתכלו עלינו, אם נתחיל לחשוב על האימה שבכל העולם, אנחנו אבודים.
אנחנו מנסים לשמור על איזה חזון ,הכל,
חזון, תקווה, הכל נהרס!
זאת לא אשמתנו שיש בעולם בלגן כזה,
לא היינו בסביבה כשזה התחיל. ועכשיו את תקשיבי לי!
אז אל תנסי להוציא את זה עלינו!
היא מדברת אלינו כאילו אנו התחלנו את המלחמה.
האם אנחנו התחלנו את המלחמה?
את השארת את זה. תודה.
אני חושב שאת בסדר גמור עכשיו.
את יודעת איך לדבר אליהם, אני... לא יכול לחשוב כאשר אני כועס.
אני אמרתי יותר מדי.
אני פגעתי ברגשות של אנשים.
אני חושב שאת בסדר גמור.
תודה לך, פטר.
דיסל, מה הוא אמר על מושי, על כך שמישהו אכל אותו?
כל שיכולתי לחשוב עליו הוא שאני רוצה להרביץ לו.
זה מה שהייתי עושה בבית הספר.
אבל כאן כשמתחיל ריב, אני מתחמק לחדרי.
יש לך מזל שיש לך חדר ללכת אליו.
המעמד והסמכות תמיד שלי,
כאשר הם מתחילים איתי, אני צריכה לעמוד על שלי ולקחת את זה.
החזרת להם כמו שצריך רק הרגע.
אני התרגזתי כל כך.
הם מיצו את האפשרויות שלהם...
לגבי הכל.
אבל אנחנו עדיין מנסים לברר דברים.
יש לנו כאן בעיות, שלא יהיו לאנשים בגילנו אי פעם.
ובדיוק כשאתה חושב שפתרת אותם...
משהו בא ודופק הכל!
אתה צריך להתחיל הכל מהתחלה.
אני חושב שאבא שלך בסדר. הו, כן פטר, נכון.
הוא היחיד שלא נתן לי אי פעם את התחושה שמשהו בי לא הגיוני.
האין זה מצחיק, שאתה ואני...
נמצאים פה ביחד כל הזמן הזה...
וזו הפעם הראשונה שאנחנו באמת ממש מדברים?
זה עוזר הרבה שיש עם מי לדבר, האין כך?
זה עוזר לך לשחרר קיטור.
בכל פעם... שאת רוצה לשחרר קיטור...
את יכולה להיכנס לחדר שלי.
אני יכולה לשחרר המון קיטור.
זה בסדר מבחינתי.
אתה מתכוון לכך?
אמרתי את זה, לא?
לילה טוב. לילה טוב.
אני יכול להיכנס? לא, אדון דיסל, אני עדיין לא לבושה.
מרגוט.
תגידי לי, אני נורא מכוערת? הו, תפסיקי לחפש.
לא, תגידי לי.
כמובן שאת לא, יש לך עיניים יפות...
והמון הנפשה ו...
אני יכולה להיכנס? כנסי, אמא.
אדון דיסל חסר סבלנות להיכנס. הוא לוקח את החדר לעצמו למשך כל היום.
את לא הולכת שוב הערב כדי לראות את פטר?
זו המטרה שלי.
את לא חוששת שאת מפריעה לו?
אמא, יש לי אינטואיציה.
אז מותר לי לבקש את זה , אנני? בבקשה אל תטרקי את הדלת כשאת נכנסת.
את נשמעת כמו גברת ואן דאן.
לא, לא, אני לא מתכוונת להציע משהו לא בסדר.
אני רק מאחלת לך שלא תחשפי את עצמך לביקורת.
אני מצטערת, אמא, אני הולכת לחדרו של פטר.
אני לא הולכת לתת לפטרונלה ואן דאן לקלקל את הידידות שלנו.
רק רגע, אדון דיסל.
בזמני, הבנים הזמינו את הבנות.
את יודעת איך זה עם הצעירים, החדר של פטר,
הוא המקום היחיד שבו הם יכולים לשוחח. לשוחח?
זה לא מה שהם כינו את זה כשהייתי ילדה.
אני מצטערת, מרגוט, על כך שאת זו שנשארת לבד.
אני מרגישה אשמה לגביך. מדוע?
אני מתכוונת... בכל פעם שאני נכנסת לחדר של פטר...
יש לי הרגשה שאני פוגעת בך.
אני יודעת שאם זה היה קורה לי, הייתי מקנאה נואשות.
אני מקנאה, קצת, אבל לא ממך ומפטר.
אני...
אני רק מרגישה חרטה שאין לי אף אחד.
עם מי... לדון על הרגשות שלי.
מרגוט, אני אפילו לא... תקשיבי, את מצאת ידידות,
ואני רוצה שתהני מכך.
רק, בתוך ליבי, אני ארגיש שיש לי הזכות גם לחלוק רגשות עם מישהו.
אבל אני בטוחה שפטר, הילד הזה, הוא אף פעם לא יוכל להיות האדם בשבילי.
אולי אין שום דבר לקנא בו.
אולי אני פשוט תופסת את המקום של החתול שלו.
האם תוכלי בבקשה לתת לי להיכנס לחדרי? רק רגע, אדון דיסל היקר.
ובכן, אני הולכת, להרים את הכפפה.
תודה רבה לך.
תראו אותה.
כל כך טוב זה עושה לי שיש לי בן, אני לא רואה אותו.
רק רגע יקירתי.
הייתי רוצה לומר כמה מילים לבן שלי, אכפת לך?
פטר, אני לא רוצה שתישאר למעלה כל שעות הלילה.
אתה צריך לישון, אתה ילד מתבגר.
אנני לא תישאר עד מאוחר, היא הולכת לישון בדיוק ב 9.
נכון, אנני? כן אמא, נוכל ללכת כעת?
תקשיבי לצלצולים יקירתי?
נכון שהם בלי אפשריים?
מטפלים בנו כאילו אנחנו עדיין בחדר ילדים.
אל תתני לזה להטריד אותך... זה לא מטריד אותי.
אני מניחה שאתה לא ממש יכול להאשים אותם.
הם חושבים לאחור מה הם היו עושים בגיל שלנו.
הם לא מבינים כמה הרבה יותר אנחנו מתקדמים.
אני כבר יודעת מה אני רוצה לעשות, ואתה?
אני רוצה להיות עיתונאית או משהו כזה.
אני אוהבת לכתוב.
מה אתה רוצה לעשות?
אני יודע מה אני רוצה כרגע,
אני... רוצה לנסוע לאנגליה ולהתקבל לכוחות ההולנדים החופשיים.
פטר, אתה לא תנסה דבר שכזה, אתה אף פעם לא תעשה את זה.
אני אעשה זאת.
רק כמה בודדים ממאות עשו זאת.
אני יודע, אבל... הייתי רוצה להיכנס לשם... ולפגוע בחזרה...
רק... לשבת כאן... זה לא בשבילי.
אתה מחבב את מרגוט, נכון?
מהרגע הראשון, אתה חיבבת אותה.
חיבבת אותה יותר מאשר אותי.
אני לא יודע... זה בסדר,
כולם מרגישים ככה, מרגוט כל כך טובה.
היא מתוקה, בהירה, ויפה, ואני לא.
לא הייתי אומר זאת. הו, לא, אני לא.
אני יודעת זאת, אני יודעת היטב שאני לא יפה.
מעולם לא הייתי ולעולם לא אהיה.
אני לא מסכים בכלל.
אני חושב שאת יפה.
זה לא נכון.
ועוד דבר,
השתנית, מלכתחילה, אני מתכוון.
כן?
נהגתי לחשוב... שאת נורא רעשנית.
ומה אתה חושב עכגשיו, פטר? איך השתניתי?
ובכן...
את שקטה.
אני שמחה שאתה לא ממש שונא אותי.
אני אף פעם לא אמרתי זאת.
אני מתערבת שכשאתה תצא מכאן, אתה לעולם לא תחשוב עלי שוב.
זה מטורף.
כשתחזור אל כל החברים שלך, אתה הולך להגיד:
''עכשיו, מה מצאתי בגברת געגע הזאת''?
אין לי בכלל חברים. פטר, בטח שיש לך.
לכל אחד יש חברים. לא לי.
אני לא רוצה אף אחד, אני מסתדר מצוין בלעדיהם.
זה אומר שתסתדר גם בלעדיי?
אני חושבת על עצמי כאל חברה שלך.
לא.
אם כולם היו כמוך...
זה יהיה שונה.
פטר...
האם אי פעם נישקת בחורה?
כן.
פעם אחת.
היא הייתה יפה?
הבחורה שנישקת?
אני לא יודע, הייתי עם עיניים מכוסות.
זה היה במסיבה, אחד מאותם משחקי נשיקות.
אני לא חושב שזה באמת נחשב, הלא כך?
לא בשבילי.
אני כבר התנשקתי פעמיים.
פעם אחת, איש שמעולם לא ראיתי לפני כן נישק אותי על הלחי...
כשהוא הרים אותי מעל הקרח...
אני בכיתי.
והשניה הייתה כשחבר של אבא... נישק את היד שלי.
לא היית אומר שזה נחשב, נכון?
לא הייתי אומר כך.
אני יודעת, כמעט בוודאות, שמרגוט מעולם לא התנשקה עם אף אחד,
אלא אם כן היא תהייה מאורסת להם.
ואני גם בטוחה, שאמא לא נגעה באף גבר לפני אבא.
אבל אני לא יודעת.
הדברים שונים כל כך עכשיו.
מה אתה חושב?
האם אתה חושב שנערה, לא צריכה לנשק מישהו אלא אם כן היא מאורסת או משהו?
זה כל כך קשה לנסות לחשוב מה לעשות.
הנה אנחנו, עם כל העולם שנופל סביב האוזניים שלנו,
ואתה חושב...
ובכן, אתה לא יודע מה עומד לקרות מחר.
מה אתה חושב?
אני מניח, שזה תלוי בנערה.
יש כאלה, שלא משנה מה הם עושים, זה לא בסדר.
אבל האחרים...
זה לא בהכרח שלא יהיה בסדר איתם.
תמיד חשבתי ש...
אני חושבת שכדאי שאלך עכשיו.
נכון מאוד.
לילה טוב.
את לא תתני להם למנוע ממך מלבוא?
לא.
אני אביא את היומן שלי,
יש כל כך הרבה דברים בתוכו שאני רוצה לדבר איתך עליהם.
יש הרבה עליך.
איזה סוג של דברים?
ובכן...
אני לא הייתי רוצה שתראה חלק מהם.
אני חשבתי שאתה שום דבר.
בדיוק כמו שחשבת עלי.
האם שינית את דעתך?
אני שיניתי את דעתי עליך.
אתה תראה.
לילה טוב, אנהל'ה.
לילה טוב, אנה. לילה טוב.
מממ...מממ...
בחוץ, יש התרגשות שקטה,
קדחת הפלישה גוברת מיום ליום.
ואנשים לא מדברים על כלום מאשר על התקווה לשחרור.
וזה יהיה טוב אם זה יגיע בקרוב, לנו כאן יש חדשות רעות.
האנשים שמהם מיפ השיגה את תלושי המזון שלנו נעצרו.
אדון קרלר בבית החולים, נראה שיש לו אולקוס.
אני חוששת שאנחנו האולקוס שלו.
למיפ יש להפעיל את העסק וגם אותנו.
כמה ברי מזל אנחנו, כאשר אתה חושב על מה שקורה בחוץ.
אני מרגישה שהאביב מגיע.
אני מרגישה את זה בכל גופי ונשמתי.
אני מבולבלת לגמרי.
אני משתוקקת,
כל כך משתוקקת להכל.
אוטו! אוטו, מהר!
הוא גונב את המזון! אדון ואן דאן הוא הגנב!
מה זה? אדון ואן דאן, תן לי...
מה קרה? אדון ואן דאן!
תראה, הלחם!
גנב מלוכלך! אתה לא טוב בכלום! אדון דיסל! עזור לי, פטר!
עזוב אותו! פטר, עזור לי!
הנח לו!
עזוב אותו!
פטי, מה העניין?
הוא רצה לגנוב את הלחם!
זה היית אתה?
וכל הזמן חשבנו שאלה החולדות.
אדון ואן דאן, איך יכולת?
אני רעב. כולנו רעבים.
אני רואה את הילדים הופכים להיות רזים יותר ויותר.
הבן שלך, שמעתי אותו גונח בשנתו, הוא כל כך רעב!
ואתה יורד לכאן בלילה לגנוב אוכל שצריך ללכת לילדים!
הוא זקוק למזון יותר מכולנו, הוא משתמש ביותר, הוא אדם גדול.
ואת...!
את יותר גרועה ממנו! את אמא!
ובכל זאת את מקריבה את הבן שלך לאיש הזה! זה...
אדית.
אל תחשבי שלא ראיתי אותך, תמיד שומרת את החתיכות המשובחות בשבילו,
ראיתי אותך יום אחרי יום, ואני נצרתי את לשוני,
אבל לא עוד, לא אחרי זה!
וכעת, אני רוצה שהוא ילך, אני רוצה שהוא יסתלק מכאן!
אדית.
להסתלק מכאן?
למה את מתכוונת? בדיוק כך,
קח את חפציך ותסתלק מכאן! את מדברת מתוך כעס,
את לא מתכוונת למה שאת אומרת? אני מתכוונת לכך בדיוק.
במשך שנתיים אנחנו חיים כאן זה לצד זה,
אנחנו מכבדים את זכויות האחד של השני.
הצלחנו לחיות בשלום, ועכשיו אנחנו הולכים לזרוק את כל זה?
אדון ואן דאן, אני יודע שזה לעולם לא יקרה שוב, נכון?
לא, לא... הוא גנב פעם, והוא יגנוב שוב.
אני רוצה שהם יעזבו, אתה הולך עכשיו!
אמא...
את לא תוציאי את פטר החוצה, פטר לא עשה דבר.
אני לא התכוונתי לפטר, פטר יכול להישאר.
אני צריך ללכת, אם הוא הולך, הוא אבי.
הוא לא אבא עבורך, האיש הזה!
הוא לא יודע מה זה להיות אבא!
אני לא... מרגיש שזה נכון, אני לא יכול להישאר.
בסדר גמור, אם כך.
פטר?... לא.
גברת פרנק, את זורקת אותנו אל הרחוב?
אתם יכולים למצוא מקום מסתור אחר.
איפה נוכל למצוא אפילו מרתף?
ארון...?
אדון פרנק...
תאמר לפטי...
אתה לעולם לא תשכח את מה שהוא עשה בשבילך כשהגעת לראשונה להולנד.
זה שאתה לעולם לא תוכל לפרוע...
אם לבעלי היו חובות כלשהם אליך הוא שילם את זה מעל ומעבר!
אדית, אני לא מכיר אותך, מעולם לא ראיתי אותך כך.
אני הייתי צריכה לדבר על כך מזמן.
אתה לא יכול להיות נחמד עם אנשים מסויימים.
היה יכול להיות הרבה אם אתה לא היית בא...
לא, לא, גברת ואן דאן, בבקשה!
אנחנו לא צריכים שהנאצים ישמידו אותנו,
אנחנו משמידים את עצמנו.
אמא...
בבקשה אל תגרשי אותם, זה יום, והם ייתפסו.
הם לא ילכו עכשיו, הם ישארו עד שמיפ תמצא להם מסתור אחר.
גברת פרנק, אדון פרנק, מרגוט.
לא, לא, אנחנו לא שקועים כל כך נמוך שנלך להילחם,
בינינו לבין עצמנו על מזון.
זה של אנה...
גברת ואן דאן, אדון ואן דאן...
רואים מה הוא עושה? אני עומד...
להביא את החדשות של הפלישה! לכל מי שלא שמע, אני חוזר,
נחיתות החלו הבוקר על נורמנדי, זה התחיל! הקשיבו!
ה ''די דיי'' הגיע, במהלך הלילה ושעות הבוקר המוקדמות,
צי עצום של 4000 אוניות... הקשיבו!
פטר ואני. שומר את הגדול לעצמך?
לא. כן, את כל הגדולים, תראה את הגודל של זה.
זה שלי. תראה את זה.
זה של גברת ואן דאן.
תפסיק! תפסיק! תפסיק לספור תפוחי אדמה!
אדון פרנק! גברת פרנק! אדוןר דיסל, אני מבקש ממך,
אל תיתן לה לראות דברים כאלה. זה של אדון פרנק...
הפלישה החלה!
אלה החדשות הכי נפלאות! הפלישה החלה!
יש רק דיווחים ראשוניים...
האם שמעתם? יש להם נחתים! על החוף של צרפת! בנורמנדי!
הבריטים, האמריקאים! הם כולם שם!
הולנדים, צרפתים, פולנים, נורווגים, כולם!
''הם קוראים לזה ה ''די דיי ''די דיי''!
זה אני, קרלר! זה לא יכול להיות אדון קרלר!
אבל זהו אדון קרלר.
שמעתם? הו, אלוהים!
האין זה נפלא? כאשר האחות סיפרה לי את החדשות,
אני אמרתי לעצמי: ''יש רק מקום אחד להיות בו, עם החברים שלי''
ששש...ששש...
מהר, לפני שהפועלים באים.
אני אבוא למעלה אחר כך. להתראות חבריי היקרים.
להתראות, אדון קרלר. תודה לך, מיפ.
פטי מה העניין? מה קרה?
אני כל כך מתבייש!
הו, למען השם.
פטי, לא.
אדון ואן דאן.
האם לא שמעת? אנחנו הולכים להיות משוחררים.
זה הזמן לחגוג.
לגנוב לחם מן הילדים!
הו, יקירי, דברים שאנחנו מתביישים בהם.
תראו איך התייחסתי לאמא, שזה אומר שהכאבתי לה.
לא, אנה, לא. הו, אני כן אמא, הייתי נוראית.
לא כמוני!
אף אחד לא היה רע כמוני!
תפסיקו עם זה! בואו נשמח!
אדית.
כאשר אני חושבת על הדברים הנוראים שאמרתי...
לא, לא, את צדקת.
כך הייתי צריכה לדבר אליך?
חברים שלנו, האורחים שלנו!
תפסיקו! אתם מקלקלים את כל הפלישה!
אלוהים כל יכול, הבנים שלנו, הגאווה של האומה שלנו,
ביום זה יש לקבוע מאמץ אדיר,
רוממו את ליבכם, ממעמקי הצער של הקורבנות,
אנחנו ניוולד מחדש, התהילה של האנושות.
כולנו במצב רוח הרבה יותר טוב בימים אלה.
יש עדיין חדשות מצויינות לגבי הפלישה,
והחלק הכי טוב על זה הוא, שיש לי הרגשה שחברים מגיעים.
המלכה האהובה שלנו נאמה, ''היא השתמשה במילים כמו "בקרוב,
''כשאני אחזור'' ''שחרור מהיר''
מי יודע?
אני אולי אחזור לבית הספר עד בוא הסתיו.
יום רביעי, 2 ביולי 1944,
נראה שהפלישה נתקעה באופן זמני.
אדון קרלר חזר לבית החולים.
הוא צריך לעבור ניתוח.
נראה שה ''די דיי'' היה יותר מדי בשבילו.
תודה לך.
חה, חה, הבדיחה היא עלינו.
מיפ אומרת שהאיש שבמחסן, ''לא יודע דבר'',
ואנחנו משלמים לו על כך המון כסף.
איש הירקות היקר שלנו בדרך למחנה הריכוז.
הוא נאסף היום על הסתרת שני יהודים בביתו.
לא נשארו הרבה.
זה היה אדון הוק, הירקן שלנו, אשר נעצר.
החדשות האחרות הן, שהגסטפו מצא את מכונת הכתיבה שלנו שנגנבה.
לא!
הם יעקבו בחזרה לאחור עד שהם יגיעו אלינו.
אתה רואה, אתה!
כולם מדוכאים.
אפילו אבא לא יכול לרומם את רוחם.
הייתי פעם מדוכאת בעצמי, אבל אף פעם לא במצב יאוש.
אני יכולה להתנער מהכל אם אני כותבת, אבל...
וזו השאלה הגדולה, האם אי פעם אוכל להיות מסוגלת לכתוב היטב?
אני רוצה בכך כל כך המון.
אני רוצה להמשיך לחיות אפילו לאחר מותי.
הנה זה מתחיל שוב.
אדון פרנק, אתה שומע?
כן, אני שומע.
זו הפעם השלישית.
בפעם השלישית בתוך רצף מהיר.
זהו סימן.
אני אומר לך, זו מיפ, שמנסה להשיג אותנו.
מסיבה כלשהי, היא לא יכולה להגיע אלינו, היא מנסה להזהיר אותנו ממשהו.
בבקשה, אדון דיסל, בבקשה. אתה מבזבז את נשימתך.
משהו קרה, אדון פרנק.
כבר 3 ימים, שמיפ לא באה לראות אותנו.
והיום, אף אדם לא בא לעבוד.
לא היה שום קול בבניין.
אולי זה יום ראשון.
אנחנו אולי איבדנו את מסלול הימים.
את עם היומן שם, איזה יום היום?
אני לא איבדתי את מסלול הימים.
אני יודע בדיוק איזה יום זה.
זהו יום שישי, 4 באוגוסט.
זה יום שישי ואיש לא בעבודה.
אני אומר לך, אדון קרלר מת.
זה ההסבר היחיד.
הוא מת, הם סגרו את הבניין, ומיפ מנסה לספר לנו.
היא מעולם לא התקשרה אלינו, אדון דיסל.
בבקשה, אני מתחנן לפניך, תענה לטלפון. לא.
פשוט תרים אותו ותקשיב, אתה לא צריך לדבר, פשוט תקשיב ותראה אם זו מיפ.
למען השם, תענה לטלפון!
אמרתי לך, לא.
אני לא אעשה דבר שעשוי לתת למישהו לדעת שאנחנו בבניין הזה.
אדון פרנק צודק.
אין צורך לומר לנו באיזה צד אתה נמצא. אם נמתין כאן בשקט... ובסבלנות,
אני מאמין שהעזרה תבוא.
אדון דיסל.
אדון דיסל, אדון דיסל!
מאוחר מדי.
אז אנחנו פשוט נחכה כאן...
עד שנמות. אני לא יכולה לסבול את זה,
אני אתאבד. למען השם, תפסיקי!
אני חושבת שתשמח אם אעשה זאת, אתה רוצה שאמות.
מי אשם בזה שאנחנו כאן?
יכולנו להיות בטוחים באמריקה או בשוויץ, אבל לא, לא,
את לא היית מוכנה לעזוב כשאני רציתי, את לא יכולת להשאיר את הדברים היקרים שלך.
הרהיטים שלך! נכון מאוד, תפיל את כל האשמה עלי,
זה הכל באשמתי! הכובעים שלך, הנעליים, הצלחות!
אף פעם לא היו לי דברים שבאמת רציתי, הכל היה בשביל ההנאה שלך!
תראה, פטר...
תסתכל על השמים.
האין העננים יפים?
איזה יום מקסים, מקסים.
אתה יודע מה אני עושה...
כאשר אני חושבת שאני לא יכולה לסבול עוד רגע של להיות כלואה?
אני חושבת שאני בחוץ.
אני חושבת על טיול בפארק לשם הייתי נוהגת ללכת עם אבי,
היכן שהכרכומים והנרקיסים והסיגליות גדלים לאורך המורדות.
אתה יודע...
מה החלק היפה ביותר של לחשוב על עצמך בחוץ?
אתה יכול לעשות את זה, בכל דרך שתרצה.
אתה יכול לקבל ורדים וסיגליות וצבעונים, כולם פורחים באותה העונה.
האין זה נפלא?
כשהייתי בחוץ, נהגתי לקחת את הכול כמובן מאליו.
ועכשיו כאן, אני פשוט משתגעת על הטבע.
אני פשוט הולך להשתגע.
אני חושב... שאם משהו לא יקרה בקרוב,
אם אנחנו לא נצא מכאן...
אני לא יוכל לסבול הרבה יותר מזה.
אני מאחלת שתהיה לך דת, פטר.
לא, תודה.
לא אני.
אני לא מתכוונת שאתה צריך להיות אורתודוקסי,
או שתאמין בגן עדן וגיהנום או בטיהור עוונות וכאלה דברים.
אני רק מתכוונת לאיזו דת.
לא חשוב איזו.
רק כדי להאמין במשהו.
כשאני חושבת על כל מה ששם בחוץ...
עצים ופרחים...
והשחפים האלה...
כשאני חושבת על החמימות שלך, פטר...
ואת הטוב שבאנשים שאנחנו מכירים...
אדון קרלר ומיפ... והירקן...
כולם מסכנים את חייהם בשבילנו בכל יום.
כשאני חושבת על הדברים הטובים האלה אני לא מפחדת יותר.
אני מוצאת את עצמי.
ואלוהים, ואני... זה בסדר, אבל...
כאשר אני מתחיל לחשוב...
אני מתעצבן.
תראי אותנו...
מתחבאים כאן במשך שנתיים.
לא מסוגלים לזוז, נתפסים כמו...
מחכים להם שיבואו לקחת אותנו.
אנחנו לא האנשים היחידים שסובלים,
יש גם עוד אנשים באותו המצב.
לפעמים גזע אחד, לפעמים האחר.
ובכל זאת... זה לא גורם לי להרגיש טוב יותר.
אני יודע שזה נורא לנסות להשיג איזו שהיא אמונה,
כאשר אנשים עושים דברים נוראים שכאלה.
אבל אתה יודע מה לפעמים אני חושבת?
אני חושבת שהעולם אולי עובר שלב...
בדרך שבה אני הייתי עם אמא.
זה יעבור.
אולי לא בתוך מאות שנים...
אבל באיזה יום.
אני עדיין מאמינה...
למרות הכל...
שאנשים טובים באמת בתוך ליבם.
אני רוצה לראות משהו עכשיו...
לא בעוד אלף שנים מעכשיו.
אבל, פטר...
אם רק היית מסתכל על זה כחלק מהדפוס הגדול...
שבו אנחנו רק רגע קטן בחיים.
תקשיב לנו...
הולכים על זה ביחד כמו זוג מבוגרים טיפשים.
תסתכל על השמים.
האין זה מקסים?
יום אחד, כשנהיה שוב בחוץ,
אני אלך ל...
לפתוח! לפתוח! לפתוח!
לפתוח!
במשך השנתיים האחרונות אנחנו חיים בפחד,
עכשיו אנחנו יכולים לחיות בתקווה.
וכך זה נראה ששהותנו כאן הסתיימה.
הם נתנו לנו רק רגע אחד כדי לקחת את חפצינו.
אנחנו יכולים לקחת כל תיק וכל דבר שנוכל לשים בו את בגדינו.
לא יותר מכך.
אז, יומן יקר...
זה אומר שאני חייבת לעזוב אותך מאחור.
שלום לזמן מה.
נ.ב., בבקשה, בבקשה, לכל אחד,
אם תמצא את היומן הזה, אתה מוכן בבקשה לשמור עליו בבטחה עבורי?
בגלל שיום אחד אני מקווה...
אין יותר.
הסתובבתי בארץ כדי לנסות למצוא מזון.
כשחזרתי, המשטרה הייתה בבניין.
הפכנו את זה לעיסוק שלנו כדי ללמוד איך הם ידעו.
זה היה הגנב שאמר להם, אנחנו מכירים את הגנב, זה היה...
זה נראה לי מוזר עכשיו,
אבל כולנו היינו מלאי תקווה במחנה כאן בהולנד, היכן שהם לקחו אותנו לראשונה.
הידיעות מהמלחמה היו טובות.
הבריטים והאמריקאים סחפו את צרפת,
אנחנו היינו בטוחים שהם יגיעו אלינו בתוך זמן מה...
אבל...
בספטמבר, אנחנו נשלחו לפולין.
גברים למחנה אחד, ונשים לאחר.
ומשם, הם נשלחו לבלזן.
אני נשארתי באושוויץ.
בחודש ינואר, היינו משוחררים, מעטים מאיתנו שנשארו.
המלחמה עדיין לא תמה, לא.
לקח לנו הרבה זמן להגיע הביתה.
בכל פעם שהרכבת עצרה...
כולנו היינו יוצאים למסילה צדדית או למעבר...
והולכים מקבוצה לקבוצה.
''איפה היית''?
''היית בבלזן''? ''בבוכנוואלד''?
''במאוטהאוזן''? ''איפה''?
''הייתכן שאתה אף פעם לא הכרת את אשתי''?
''ראית אי פעם את בעלי''? ''את בני''? ''את בתי''?
ככה גיליתי על מותה של אשתי.
מרגוט, ואן דאן,
פטר.
דיסל.
אבל...
אנה...
אני עדיין מקווה...
אתמול, הייתי ברוטרדם.
פגשתי שם אישה.
היא היתה בבלזן, עם אנה.
עכשיו אני יודע.
למרות הכל''...
אני עדיין מאמינה, ''שאנשים באמת טובים בתוך ליבם.
היא מניחה לי להתבייש.
RAMIRAMIתורגם ע''י68 סונכרן ע"י אפי מעמותת שב"י
''תרגום זה'' ''מוקדש לכל קורבנות וניצולי השואה באשר הם''