‫מה לדעתך כדאי שנעשה?‬
‫אנחנו?‬ ‫-כן.‬
‫אם אתה יכול לצלם את זה,‬ ‫כמו קלוז־אפ, או אולי מכאן ומעלה…‬
‫- רוברט דאוני סיניור‬ ‫קולנוען -‬
‫כן?‬ ‫-אתה עושה את זה?‬
‫לא, אני בזווית רחבה עכשיו.‬
‫הייתי מצלם קצת יותר דחוס,‬ ‫שיהיה למה לחתוך.‬
‫כדאי שיהיה לך שוט דחוס.‬ ‫תצלם את האינסרט עכשיו.‬
‫תודיע כשאתה מצלם.‬ ‫-אני מצלם.‬
‫כן? אז בוא נתחיל שוב.‬
‫בהתחלה זה לא זז, ואתה אומר ״זה בולשיט״.‬
‫כן.‬ ‫-ואז זה מתחיל לזוז קצת.‬
‫״רק רגע…‬
‫״אולי הנחש הזה לא סתם שקרן!״‬
‫אבא, אפשר לנסות?‬ ‫-כן, בבקשה.‬
‫יכול להיות שזאת‬ ‫הקו־פרודוקציה הראשונה שלנו.‬
‫יפה.‬
‫יפה!‬
‫זה היה צריך את הנגיעה שלך.‬
‫לאן היית ממשיך מכאן?‬
‫אחרי זה?‬ ‫-כן.‬
‫אנחנו אפילו לא בחצי הדרך לרעיונות כאלה.‬
‫אנחנו סתם נהנים ומתחילים.‬
‫בזהירות במדרגות.‬
‫אלוהים…‬ ‫-תני לו יד, רוג׳רס.‬
‫אני עוזרת.‬ ‫-שלא נאבד את השחקן הראשי שלנו.‬
‫מעניין אותי מאוד‬ ‫מי זה אבא שלי, כאן ועכשיו,‬
‫כי אף אחד לא יודע באיזו שעה ובאיזה יום…‬
‫אין לדעת כמה זמן יש לנו ביחד.‬
‫וגם, בשבילי,‬ ‫הוא תמיד היה דמות ענקית כזאת.‬
‫המון זמן הייתי רק ״הבן של בוב דאוני״.‬
‫ההצלחה עלולה לפרוץ כמו רעם‬ ‫מעל לראשו אם הוא לא ייזהר.‬
‫הוא קולנוען מחתרתי מוכשר‬ ‫וקוראים לו רוברט דאוני.‬
‫אתה מרגיש שזה קצת מסכן אותך,‬ ‫להופיע פה בטלוויזיה המסחרית?‬
‫לא, כי אני יודע שאם הסרט לא יביא קהל,‬ ‫לא ייתנו לי לעשות עוד אחד.‬
‫ידעתי, ברגע שהתחלתי להתעסק בדברים האלה,‬
‫שזה יותר טוב מאשר לעבוד בעבודה.‬
‫אתה לא אמור להיות בבית הספר?‬
‫זין עליך,‬
‫וזין על הממסד.‬
‫וזין עליכם, שמנסים להפוך אותי‬ ‫לחלק מהממסד הלא־ממוסד.‬
‫- גאון ללא תקציב: רוברט דאוני -‬
‫גדלתי במשפחה שבה‬ ‫ליצור סרטים מחתרתיים זו הנורמה.‬
‫היה טבעי מאוד שאין שום אינטראקציה‬ ‫עם שום דבר ששייך למיינסטרים.‬
‫מה היה הסרט הראשון שהשתתפת בו?‬ ‫זה היה אחד הפרויקטים של אבא שלך?‬
‫כן.‬ ‫-ומה קרה לך אז?‬
‫ואז הוא נהיה הכוכב‬ ‫עם המשכורת הגבוהה ביותר בעולם.‬
‫זה מה שהוא החליט לעשות.‬ ‫-כן. אבא, בוא וקח את האחוזים שלך.‬
‫זו תמונה שלי עם רוברט מלפני המון זמן,‬
‫והצלם אמר,‬
‫״אולי שניכם תחזיקו מסורי שרשרת?״‬
‫ורוברט אמר לו ״לך לעזאזל״.‬
‫אנחנו עדיין מרוצים מהשם שבחרנו לסרט, לא?‬
‫הוא בסדר, אבל אנחנו מסוגלים ליותר.‬
‫- רוברט דאוני סיניור -‬
‫- ביתו של ג׳וניור, איסט המפטון -‬
‫איפה סיניור?‬ ‫-בבית האחורי.‬
‫כן, בוא נלך לשם ברגל.‬
‫אתם עומדים לחזות‬
‫בצאצאיו של הצאצא של סיניור.‬
‫אל תזרקו בלוני מים על הצוות שלי.‬
‫איזה יופי. זה הבן שלו, וזאת הבת שלו.‬
‫צילום טוב.‬
‫יופי. תנועה,‬
‫אף אחד לא יושב…‬
‫היי, ראית סרט של סבא?‬
‫- אקסטון דאוני -‬
‫לא, למה?‬
‫כי הם מעולים. רוצה לצפות בהם פעם?‬
‫אולי.‬ ‫-רק אולי?‬
‫אם כבר אתה זורק בלון מים, תפגע בי.‬
‫זה טוב.‬
‫אייברי, תנופפי לנו, טוב?‬
‫זה הכול, רק נפנוף קטן.‬
‫אלוהים…‬
‫צריך להרטיב את השיער.‬
‫ג׳יזס…‬
‫אל תפגע בי שוב, באלוהים!‬
‫אל תרטיב את המצלמה.‬
‫תפסיק. סיניור?‬
‫לנכד שלך אין גבולות.‬
‫אגב, זה כמו לגדול עם אבא שלי.‬ ‫״מה שלא תעשה, אל תרטיב את המצלמה.״‬
‫צילמתם את זה?‬ ‫-צילמנו את זה.‬
‫עדיין אין לנו משהו שמיש,‬ ‫אבל אקסטון סיפק לנו קצת אקשן.‬
‫אכפת לך אם אחליף רגע?‬ ‫-לא.‬
‫תודה.‬
‫אני רק רוצה להראות לך משהו, לפני שנתחיל.‬
‫רק לי?‬ ‫-לא, לרוזמרי ולך.‬
‫הנה היא.‬
‫רוברט רצה לעשות סרט תיעודי על אבא שלו,‬
‫ועל העבר והחיים המשותפים שלהם.‬
‫המון אנשים מכירים את רוברט דאוני ג׳וניור‬ ‫אבל לא את סיניור…‬
‫- רוזמרי רוג'רס‬ ‫אשתו של סיניור -‬
‫הוא רק רצה לומר את זה לפרוטוקול.‬
‫אנחנו מוצאים את דרכנו למשהו‬ ‫שאנחנו מקווים שיהיה מעניין ולא שגרתי,‬
‫ומין הצצה לתוך הדבר המטורף הזה‬
‫של לנסות להבין את אבא שלך.‬
‫אתה מרגיש שאתה מבין אותו עכשיו?‬
‫יש לי הרגשה שאדע הרבה יותר אחרי שנסיים.‬
‫חוזרים למקום שממנו כנראה נתחיל,‬
‫לרוברט ורוזמרי על הספה, וממשיכים משם.‬
‫נעשה את אותו הדבר, אבל נעשה את זה שם.‬ ‫-כן.‬
‫״כמה זמן אתם כבר נשואים?״‬ ‫-זה אני, נכון?‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫כמה זמן את ואבא כבר נשואים?‬
‫1,500 שנה.‬
‫אני חושב שכדאי שנתחלף במקומות.‬
‫נכון. שהיא תהיה באמצע.‬
‫כן…‬
‫כמה זמן אתם כבר נשואים?‬
‫1,500 שנה.‬ ‫-חי נפשי.‬
‫היה יותר מוצלח הפעם?‬
‫היא הסתכלה לשם באמצע, בגלל משהו.‬ ‫-נכון. בוא נעשה את זה שוב.‬
‫טייק 3, פתיח.‬
‫הוא מעדיף לעשות סרט על משהו אחר,‬
‫במקום שיעשו סרט תיעודי עליו.‬
‫אז הפשרה שהושגה היא שהוא יוצר גרסה משלו.‬
‫כמה זמן אתם כבר נשואים?‬
‫1,500 שנה ביולי הקרוב.‬
‫אלוהים.‬ ‫-אני יודעת.‬
‫וואו. יום נישואים שמח, כמעט.‬ ‫-תודה.‬
‫מקובל עליי.‬ ‫-אוקיי.‬
‫דרך אגב, זה סגנון הבימוי שלו.‬
‫אז אמרתי לו ככה: ״אבא,‬
‫״הסרט התיעודי הלגיטימי שאנחנו יוצרים עליך‬
‫״מכסה את העלויות‬ ‫של הסרט האמנותי הזה שאתה עושה.״‬
‫ונראה שהוא זרם עם זה.‬
‫- סיניור מתחיל בצילומי הגרסה שלו -‬
‫צילמת את זה? יופי. זה שווה את כל היום.‬
‫זה מצחיק.‬
‫נראה לי שכדאי לקטלג‬ ‫כל צילום שמוצא חן בעיניך.‬
‫אין לדעת. זה עשוי להתאים במקום לא צפוי.‬
‫מי אמר ״תמונה אחת שווה אלף מילים״?‬
‫בעצם זו תמונה טובה אחת.‬
‫סיניור הוא אחד האנשים שהכי טובים‬ ‫בהמצאת כותרות לתצלומים או לסצנות רחוב.‬
‫אבל בקטע גברי טיפוסי של אמצע המאה.‬
‫הרבה פעמים זה ״תראו את השמוק הזה״!‬
‫תראו את אלה.‬
‫מה קורה שם?‬
‫״אלכוהוליסטים אנונימיים״.‬
‫״בוא נשתה משהו. אף אחד לא יֵדע.״‬
‫תראה מה קורה שם בחלון.‬
‫צריך שיהיה מישהו בפנים‬
‫שיחתן מישהו שנמצא בחוץ.‬
‫אולי.‬
‫הנה הפינה. פה היה בניין דירות.‬
‫אני לא יודע מה חשבת, אבל אולי…‬
‫להתחיל שם, לשמוע את הדיאלוג,‬
‫ואז לעבור הנה ולהראות את זה.‬ ‫-אוקיי.‬
‫ברח׳ יוניברסיטי 116 היו שלושה לופטים,‬
‫ואנחנו היינו באמצעי, בקומה השנייה.‬
‫- בית ילדותו של ג׳וניור -‬
‫כלום לא נשאר.‬
‫היית די בוגר, לא? היו לך ילדים…‬
‫לא.‬
‫אולי זאת הבעיה.‬
‫אני לא יודע מה רוברט חשב,‬ ‫אבל זה היה שונה.‬
‫עשית סרט בזמן שגרת פה?‬
‫כן.‬
‫״דאוני, סרט קצר״?‬
‫אני לא יודע מה זה.‬
‫אפשר לזרוק את כל אלה.‬
‫אני פשוט רוצה לעבור על הסרטים שלי,‬
‫ולבחור סצנות שאני יודע‬ ‫שיתאימו למה שאתה עושה.‬
‫זה בעצם הדבר הכי חשוב.‬
‫זה מעניין.‬
‫בוא נתחיל בזה.‬
‫הנה זה.‬
‫אוהבת אותך, וולטר.‬
‫להתראות.‬
‫אני אוהבת אותך יותר מכל דבר שבעולם.‬
‫גם אני אוהב אותך, אימא.‬
‫זה טוב.‬
‫אתה כתבת את זה?‬ ‫-כן.‬
‫ככה התחלנו.‬
‫הקריירה שלך?‬ ‫-הכול.‬
‫- מרפקים משופשפים (1966)‬ ‫הסרט הראשון של דאוני סיניור -‬
‫אתה יודע, וולטר,‬
‫אתה יכול להשיג מה שתרצה בחיים האלה.‬
‫אני מניח שהדבר היחיד שאני באמת רוצה‬
‫הוא אותך.‬
‫״מרפקים משופשפים״ זה סרט על איש מוזר‬
‫שמתחתן עם אימא שלו ומתקיים מקצבאות.‬
‫זאת מחווה לאדיפוס.‬
‫אימא שלי לא אהבה‬ ‫את ״מרפקים משופשפים״, תדע לך.‬
‫ג׳יזס…‬
‫אמרתי לה ״זה רק סרט״.‬ ‫היא אמרה ״לא אכפת לי מה זה״.‬
‫״איך אתה מעז?״‬
‫נהנינו לנו. למדנו איך עושים פוקוס במצלמה…‬
‫לא חשבנו שאנחנו עושים משהו שיש לו קהל.‬
‫זה נכון שאני ״שודדת עריסות״,‬ ‫אבל לפחות זאת העריסה שלי.‬
‫ואז פתאום קיבלתי‬ ‫ביקורת קטנה בניו יורק טיימס…‬
‫- האושר הוא להתחתן עם אימא -‬
‫- סרט מבטיח ושנון -‬
‫למחרת בבוקר, אנשים עמדו בתור בחוץ‬ ‫לראות את סרט ה־16 מ״מ הקצר הזה.‬
‫מה נתן לך השראה ליצור את הסרטים האלה?‬
‫זה היה ייחודי, שונה.‬
‫איפה עוד אפשר לעשות סרט,‬
‫אם אף פעם לא עשית סרט?‬
‫שנייה. שומעים את זה?‬
‫הכול מתאים.‬
‫מה, הסירנה?‬ ‫-כן.‬
‫אוקיי. אנשים ניסו למצוא‬ ‫משמעויות בסרטים שלך?‬
‫אלוהים…‬
‫אני מקווה שלא.‬
‫אכפת לכם אם אצטרף?‬
‫בוא, בייבי.‬
‫כן? רגע, אתפשט.‬
‫זוז הצדה, אלוף. תן לי להיכנס.‬
‫לא ידענו מה אנחנו עושים,‬ ‫אבל פתאום הסרטים התחילו להשתפר,‬
‫או נהיו מוזרים יותר.‬
‫- BALLS BLUFF‬ ‫במאי: רוברט דאוני סיניור -‬
‫אחרי ״מרפקים משופשפים״,‬
‫סיניור ואלסי, אימא שלי, כל הזמן כתבו.‬
‫זה היה יום יצירתי מאוד.‬
‫המוני אנשים עברו בבית שלנו‬
‫לצפייה בחומרים שצולמו ולישיבות כתיבה.‬
‫הזמן שביליתי איתו היה טירוף מושלם ונהדר.‬
‫- נורמן ליר‬ ‫מפיק -‬
‫אני באמצע התמוטטות עצבים!‬
‫תתמוטט במקום אחר! אנחנו עסוקים פה!‬
‫- באבו 73 -‬
‫עם חוש הומור מוזר מאוד.‬
‫הוא טיפוס ייחודי לחלוטין.‬
‫אמן ייחודי לחלוטין.‬
‫יש מין ניהיליזם שוחר־טוב ביצירות שלו.‬
‫משוחרר כל כך…‬
‫- אלן ארקין‬ ‫שחקן -‬
‫לא ידעת מה יקרה בעלילה.‬ ‫לא ידעת אם יש עלילה.‬
‫הייתה תחושה שכל רגע מקבל רשות להתפתח,‬
‫עד שאתה מתפקע מצחוק.‬
‫הם הזיזו את העריסה שישנתי בה‬
‫וקירבו אותה למקום שבו הקרינו את מה שצילמו,‬
‫אז התרגלתי להירדם לצלילי סלייטים.‬
‫זה כמעט כאילו תכנתו אותי.‬
‫זה רוברט בעריסה.‬
‫אתה שמת אותו שם?‬ ‫-מן הסתם כן.‬
‫ואני פשוט זוכר‬ ‫את היצירתיות הקקופונית הזאת.‬
‫המון סיגריות וג׳וינטים ואלכוהול,‬
‫אבל בעיקר צחוק.‬
‫אם לא תיתן לי את 12 פצצות האטום,‬ ‫אני אנקז לך את הזהב.‬
‫כן, גבר. 12 פצצות אטום‬ ‫או שאני מנקז לך את הזהב.‬
‫אחד הדברים שהכי אהבתי בו,‬ ‫בתור קולנוען ובתור במאי,‬
‫זה שהוא פשוט נתן לי להתפרע…‬
‫- לארי וולף‬ ‫שחקן -‬
‫הייתי מוסיף כמה מילים או מחוות מאולתרות,‬
‫ואני זוכר אותו אומר,‬ ‫״אני לא מבין את זה, אבל אני אוהב את זה״.‬
‫אין לי מושג איך הוא ליהק אנשים.‬
‫לא הבנתי, כי הם לא נראו כמו שחקנים.‬ ‫לא הבנתי מה הם.‬
‫זה כאילו הוא יצא לרחוב חצי מהזמן‬ ‫ואסף משם שיכורים.‬
‫אבל הם היו נפלאים.‬
‫פשוט חבורה נפלאה‬ ‫של אנשים שלא נראו כמו שחקנים.‬
‫מה קורה פה?‬
‫חייבים למתוח גבול איפשהו.‬
‫אם היה דבר קבוע אחד שהיה מפוקפק,‬
‫זה היה או ״אנחנו עשירים״‬ ‫או ״אנחנו מרוששים״.‬
‫אף פעם לא ״מצבנו יציב״.‬
‫״עשירים״ פירושו ״יש לנו 500 דולר בבנק״.‬
‫אנחנו מוכנים לצלם.‬
‫אחד מהם הורכב כמעט כולו מתמונות סטילס,‬ ‫כי לא היה לנו כסף לפילם.‬
‫אתה לא מסוגל לביים כלום.‬
‫לולא אני, היית חי מדמי אבטלה‬ ‫כמו יתר חלאות עולם הקולנוע המחתרתי.‬
‫את הראשונים יצרתי בתקציב כה דל‬
‫שיכולתי לעבוד איפשהו ולממן אותם.‬
‫- ״לא עוד תירוצים״ בקולנוע בליקר -‬
‫המצב היה מספיק פשוט כדי שאיש כריזמטי אחד,‬
‫שיש לו רעיונות שונים וסקרנות,‬
‫יכול היה ליצור סטנדרט קולנועי חדש.‬
‫ואני חושב שהוא שימר את הסקרנות הזאת‬
‫עמוק לתוך גיל הזהב.‬
‫- סיניור ממשיך בצילומי הפרויקט שלו -‬
‫הנה זה.‬
‫רואה?‬
‫מעודד להיות בעיר ולראות את זה, לא?‬
‫אם היית צריך להציג את הסצנה הזאת,‬
‫מעניין אותי אם היית‬
‫עושה תנועת מצלמה מהבניין לכאן,‬
‫או תנועת מצלמה מכאן לאנשהו.‬
‫לא יודע. בטח גם וגם, נכון?‬
‫זה צילום מעניין, וואו.‬
‫כמו מערבון.‬
‫תראו אותם. הם תשעה.‬
‫איך ייתכן שכולם יצאו מתוך ברווזה אחת?‬
‫תראו את אימא, מסתכלת על כל העסק.‬
‫זוכר את הברווזים שצילמת?‬ ‫-כן.‬
‫הם גדלו. הם גדולים.‬
‫נראה אותם היום, אם תרצה.‬
‫הם גדולים.‬
‫אני מקווה שאתם‬ ‫מרוצים מהצילומים האלה כמוני.‬
‫נראה לי שצריך דברים‬ ‫שלא קשורים לקולנוע, בשביל האיזון.‬
‫כדי שזה לא יהיה רק על הסרטים.‬ ‫-כן.‬
‫״מי האיש הזה?״‬ ‫-בדיוק.‬
‫מי האיש הזה?‬
‫לעולם לא אדע.‬
‫הנה הם.‬
‫אלוהים…‬
‫אף פעם לא ראיתי דבר כזה,‬ ‫שיש אחד קטנטן ואחד גדול,‬
‫במסגרת תוחלת חיים אחת.‬
‫אני מקבל סחרחורת.‬ ‫-אוי, שיט.‬
‫תצליח להגיע לספסל?‬ ‫-כן.‬
‫טוב.‬
‫אלוהים.‬ ‫-זה היה קרוב.‬
‫אוי…‬
‫צריך למצוא דרך להחזיר אותו לדירה.‬
‫לא, אני אהיה בסדר.‬
‫תצליח לעלות ברגל?‬
‫אם תהיה קרוב אליי, אהיה בסדר.‬
‫אני חושב שאני צריך להתמודד‬ ‫עם הרעיון של הבעיה שלי,‬
‫ופשוט להראות את הרעידות שיש לי לפעמים.‬
‫שפשוט יראו את זה.‬
‫ורוזמרי, כשזה קורה במסעדה או משהו, היא…‬
‫אני פשוט…‬
‫וזה נרגע.‬
‫כן.‬ ‫-מה זה?‬
‫הפרקינסון.‬
‫פשוט חשבתי, אתה יודע…‬
‫אני צריך לאכול בדרך מסוימת עכשיו,‬ ‫אחרת הכול נשפך לרצפה.‬
‫אז…‬
‫צריך להודות בזה.‬
‫בוקר טוב.‬
‫היי.‬
‫מה שלומך?‬
‫לפעמים אני תוהה…‬
‫ספר לי הכול. מה שלומך?‬
‫בסדר.‬
‫זה קשה?‬
‫זה מאתגר? זה מוזר? זה מפחיד?‬
‫בכל יום נתון, כל אחד מאלה.‬
‫אני חושב שזה צריך להיות חלק מהסרט.‬
‫אני אוהב שיש לך את הפרויקט הזה.‬ ‫-גם אני.‬
‫אני לא יודע למה, זה יצירתי‬ ‫וזה מרגיע אותי מהמון מבחינות.‬
‫כן.‬
‫זה מלהיב כי זה לא דומה לשום דבר אחר.‬
‫- סיניור בדרך‬ ‫לאתר צילומים של הפרויקט שלו -‬
‫כשיש פרקינסון,‬ ‫אתה מאבד משהו קטן בכל יום.‬
‫אבל הוא כל כך ממוקד בסרט הזה,‬
‫ברור שזה נותן לו אנרגיה ומעורר בו התלהבות.‬
‫זה בצד שמאל ברחוב הזה.‬
‫אולי זה זה.‬
‫אולי.‬
‫בוב, איפה אנחנו?‬
‫״סמטת גרייט ג׳ונס״.‬
‫לא ״גרייס ג׳ונס״.‬
‫שילמנו לאיזה הומלס 50 דולר‬
‫לשכב בערימת פסולת…‬
‫ואז צילמנו את הסצנה.‬
‫- פאטני סוופ -‬
‫והוא אמר ״בוא נעשה את זה שוב״ כשסיימנו.‬
‫זה היה נחמד. אני זוכר את זה.‬
‫מה הייתה הסצנה?‬
‫זו הייתה סצנה שבה היא עושה פרסומת ל…‬
‫האמת, היא נראתה כל כך טוב‬ ‫שלאף אחד לא היה אכפת למה הפרסומת.‬
‫אי אפשר לאכול מזגן.‬
‫החלטתי לעשות סרט על משרד פרסום.‬
‫אף פעם לא כתבתי תסריט במהירות כזאת.‬
‫היה לי ממש כיף.‬
‫אם נשתמש במשחק מקדים יצירתי,‬
‫לפני החדירה,‬
‫נעשה מ…‬
‫מעקף?‬
‫נראה כמו.‬
‫נשמע כמו.‬
‫כמה הברות, מריו?‬
‫זה על משרד פרסום לבן.‬
‫מנהל המשרד מת מהתקף לב,‬
‫וחברי ההנהלה שלו לוקחים לו‬ ‫את הטבעות והשעונים וכולי,‬
‫וצריכים לבחור יו״ר חדש.‬
‫הכלל אומר שאסור לך להצביע לעצמך,‬
‫אז כולם מצביעים לשחור היחיד במשרד,‬
‫במחשבה שאף אחד אחר לא יצביע לו,‬ ‫והוא נבחר.‬
‫- פאטני סוופ -‬
‫סוופ.‬
‫זה מה שאבי היה רוצה.‬
‫הוא היה ממש בעדך.‬
‫אבא שלך היה חמור.‬
‫והוא ניגש לראש השולחן ואומר‬ ‫״השינויים שאעשה יהיו מינימליים״.‬
‫לא אטלטל את הסירה.‬
‫לטלטל את הסירה זה מבאס.‬
‫מה שצריך זה להטביע את הסירה.‬
‫המצלמה מאחוריו,‬ ‫ואז רואים 40 שחורים יושבים שם,‬
‫והסרט מתחיל.‬
‫שמעתי שזה סרט מצחיק מאוד.‬ ‫ככה הייתי אומר בכל מקרה.‬
‫אבל באמת…‬ ‫-אני מקווה שהסרט לא רק מצחיק.‬
‫כן?‬ ‫-שיש בו גם עוקץ.‬
‫בתור חומר לניקוי חלונות? שכח מזה.‬
‫בתוספת פולי סויה בשביל החלבון,‬
‫נמכור את זה בתור משקה קל בגטו.‬
‫אין שום מהפכה‬ ‫עם איך שאתה מנהל את המקום הזה, גבר.‬
‫מתי יקרה משהו?‬
‫״פאטני״ יצא באמצע‬ ‫תקופת המחאות סביב זכויות האזרח.‬
‫איך בא לך הרעיון הזה?‬
‫עבדתי בעבודה,‬
‫והשחור שעבד לידי אמר,‬
‫״משלמים לך יותר,‬ ‫ושנינו עובדים באותה העבודה.״‬
‫כן.‬ ‫-וזהו זה.‬
‫אם אתן לך העלאה, כולם ירצו העלאה.‬
‫ואם אתן להם העלאה, נחזור למקום בו התחלנו.‬
‫חשבתי שאף אחד לא יצפה בזה,‬ ‫אבל לא ידעתי מהחיים שלי.‬
‫- מכניסים לעולם הפרסום -‬
‫- ניצחון מוחץ ל״סוופ״! -‬
‫- מצחיק, בוסרי, מבריק -‬
‫- גס, מקוטע, נפלא, לא מובן ורלוונטי -‬
‫נראה שהיה שם משהו‬
‫שהתחבר להלך הרוח החברתי,‬
‫ולסרט הזה.‬
‫אז זאת הייתה מראה טובה.‬
‫זה לא היה בגלל הסרט‬ ‫כמו שזה היה בגלל החברה.‬
‫אם כולם יצליחו להתחבר‬
‫לחוש הומור עצמי, אני חושב שנוכל להתגבר‬ ‫על המון דברים שאנחנו לוקחים ברצינות רבה.‬
‫נוכל לעסוק בנושאים הרציניים בדרך אחרת.‬
‫למשל מלחמה, ועוני, וכל הדברים שקורים.‬
‫- ״זה היה נורא. אהבתי את זה.״ -‬
‫- ״הסרט הכי פוגעני שראיתי בחיי״ -‬
‫- המתיחה של יוצר ״פאטני״ משתלמת לו -‬
‫״רוברט דאוני עושה סרטים מתועבים.״‬
‫מגזין ״לייף״. מה, באמת?‬
‫מה חשבת על זה?‬ ‫-נשמע בסדר.‬
‫וזה, צילמת את זה?‬
‫״פאטני סוופ״ נכלל בספריית הקונגרס.‬
‫מטורף שזה קרה.‬ ‫לרוב זה קורה לסרטים הוליוודיים.‬
‫מה הייתה המשמעות של זה בעיניך,‬ ‫כשהתחלת לקבל הכרה מצד קולנוענים‬
‫שהיו, סליחה על הביטוי, חשובים בדור ההוא?‬
‫בטח הייתה לזה משמעות.‬
‫כן, שאוכל לעשות עוד סרט.‬
‫הרגשת שאתה שייך, ו…‬
‫שזכית לאישור כלשהו?‬
‫זאת תאוריה די מעניינת.‬
‫התחמקות יפה.‬
‫הוא יודע שאני מנסה להבין משהו,‬
‫ושאני מפנה את המצלמה אליו.‬
‫מה שהוא מנסה לעשות זה‬ ‫להפנות את המצלמה למה שהוא מנסה להגיד.‬
‫מה זה? עוד נראה.‬
‫איזה מפרץ! אלוהים.‬
‫זה מתחיל להיראות כמו רוקוויי.‬
‫- סיניור מחליט שהפרויקט שלו‬ ‫זקוק ליום צילומי לוקיישן -‬
‫בוב, למה רצית לבוא הנה?‬
‫כשהייתי בן 15, הייתי בא הנה בקיצים.‬
‫זו הייתה התחנה האחרונה של הסאבוויי.‬
‫אלוהים, אתה חייב לצלם את זה.‬
‫זה נהדר.‬
‫זה היה מטורף.‬
‫אפשר להגיד ״צ׳יז״?‬
‫חברה שלי.‬
‫החברה המשוגעת שלי.‬
‫כמה זמן אתם כבר נשואים?‬
‫1,500 שנה.‬
‫אתה מרגיש לפעמים‬ ‫שאתה חי באחד הסרטים שלך?‬
‫ברגע זה.‬
‫הסרטים שלך היו כאלה מאולתרים?‬
‫לפעמים, כן.‬
‫אבל זה היה החופשי ביותר.‬
‫כן.‬
‫כל דבר הופך לכל דבר בסופו של דבר.‬
‫כל דבר הופך למשהו אחר, שהופך למשהו אחר,‬
‫ואז משהו לא עובד, אז אתה מעיף את זה.‬
‫זה נקרא ״ללכת בעקבות הסרט״.‬
‫אני עדיין מרגיש שבאופן מסוים,‬ ‫הוא עובד עלינו.‬
‫הוא יודע שיש פה משהו‬ ‫שמשותף לעשיית סרט עליו‬
‫ולשימור העניין שלו בפרויקט.‬
‫ו… קאט.‬
‫לא צריך מעבר.‬
‫מה ההבדל?‬ ‫-אני מבין מה אתה עושה עכשיו.‬
‫מה?‬ ‫-אני יודע.‬
‫ובגלל שאני מאמין שהוא מחובר‬
‫לאלוהי היצירה באופן כלשהו,‬
‫התפקיד שלי הוא להבין מה המשמעות של כל זה.‬
‫מה הסצנה שאנחנו צופים בה?‬
‫זאת פשוט ההליכה אל עבר הדלת.‬
‫הדלת בחוץ.‬
‫איך היא תשתלב בסרט?‬ ‫-מי יודע?‬
‫אתה ביימת את זה. מה התוכנית?‬
‫כן, התוכנית שלך.‬ ‫זה מה שאנחנו צריכים לשמוע.‬
‫אני חושב שאנחנו צריכים להתפצל לשני מחנות.‬ ‫שנינו נערוך דברים שיובילו לאותו הדבר:‬
‫העריכה של הסרט הזה.‬
‫אבל אולי יהיה משהו באחד שלא יהיה באחר.‬
‫אני חושב שאני צריך לשכור דירה בבניין הזה,‬
‫ולהביא הנה ציוד. קדימה.‬
‫נובמבר 2019‬
‫יוצרי הסרט מקימים עמדת עריכה‬ ‫בביתו של סיניור‬
‫כדי שיוכל לערוך גרסה משלו של הסרט.‬
‫אתה אוהב את הרעיון‬ ‫של צילום פתיחת השער, נכון?‬
‫אם אפשר, כן.‬ ‫-נראה לי שאפשר.‬
‫נתקדם פה בשביל.‬
‫אני מרחיק אותך מדרך הישר, אבא.‬
‫- גרסת סיניור -‬
‫וכמה שאתה רחוק יותר, יותר טוב.‬
‫יצאתם לנסיעה בדרכים ביחד?‬
‫כן. חצינו פעם את ארה״ב.‬
‫מסנטה פה עד לוס אנג׳לס.‬ ‫-כן.‬
‫איך זה היה?‬
‫אני הייתי אחראי על מקטרת החשיש.‬
‫זה היה מעניין.‬
‫אני לא יודע אם זה שייך לכאן,‬ ‫אבל אני אוהב את זה.‬
‫פה צריך נגיעה מוזיקלית של ג׳ק ניטשה.‬
‫משם היית עובר לאחד הסרטים שלך?‬
‫כן, או שאפשר להישאר על זה עוד קצת.‬
‫אל תיסע מהר מדי.‬ ‫-רגע…‬
‫רגע…‬
‫הגרסה שלו בהחלט עדיין בתהליך.‬
‫היא לא לינארית במיוחד.‬
‫זה כמו לא לתת לבמאי‬ ‫דדליין להגשת הפרויקט שלו,‬
‫ולא להסביר מה הנרטיב שלו מלכתחילה.‬
‫זה עשוי לצאת קצת משוגע.‬
‫קומה רביעית. סולריום, אקווריום, סניטריום,‬
‫מעצר שיכורים, ידוענים,‬ ‫מחלות ילדים. המעלית עולה.‬
‫בוב לא מודאג מהאפשרות‬ ‫שהסרט יבלבל את הקהל,‬
‫וזה מה שיפה בזה.‬
‫יש תבנית מסוימת ליצירה שלו…‬
‫- פול תומאס אנדרסון‬ ‫קולנוען -‬
‫או שמתחברים אליה או שלא,‬ ‫אבל אני ממש מאוהב בה.‬
‫פול אוהב סרטים‬ ‫יותר מרוב האנשים שאני נתקל בהם.‬
‫כשפגשתי אותו, לא האמנתי‬ ‫שהוא מכיר את שנות ה־60 יותר טוב ממני.‬
‫והוא תסריטאי נפלא.‬
‫אקשן.‬
‫רגע… טוב?‬ ‫אנחנו רק צריכים את הסלילים, ברט…‬
‫- לילות בוגי‬ ‫פול תומאס אנדרסון -‬
‫לא.‬
‫הוא ביקש שאבוא באחד הימים‬ ‫ואתפרע מול המצלמה, ועשיתי את זה.‬
‫לא נוכל לשלם על הקלטות הדמו,‬
‫אם לא ניקח את ההקלטות‬ ‫לחברת התקליטים, ונקבל כסף!‬
‫הלו? בדיוק!‬
‫זה לא זבש״י. זבשכ״ם.‬
‫בעיה שלכם.‬
‫היה לי כיף לעבוד עם פול אנדרסון.‬ ‫זה היה כיף.‬
‫זו לא תעלומה שפול תומאס אנדרסון‬
‫הוא כנראה הבן שאבא שלי היה רוצה שיהיה לו,‬
‫והם אוהבים להזכיר לי את זה.‬
‫- מארכיונו הפרטי‬ ‫של פול תומאס אנדרסון (2011) -‬
‫פול אמר משהו,‬ ‫ואמרתי ״אני חייב לזוז, יש לי רכבת״,‬
‫והוא אמר ״אני בא איתך״. אמרתי ״מה״?‬
‫- לרכבות -‬
‫זה היה לסרט תיעודי, או…‬
‫אף פעם אין לדעת מה הוא עושה.‬
‫אולי זה היה משהו כזה. מאז לא שמעתי על זה.‬
‫תן לי לקחת עוד סוללה לפני שנעלה.‬
‫לקוצב הלב שלי?‬
‫אם אתה מבלה עם בוב, ומכיר קצת את בוב,‬
‫יש לו חוש הומור פנטסטי,‬
‫ויש לו ביטחון עצמי מדהים,‬
‫להיות מחויב לקצב שלו כשהוא מספר סיפור.‬
‫אז בתור קולנוען, זה ממריץ אותי.‬
‫זה מזכיר לך לסמוך על עצמך ולהאמין בעצמך.‬
‫קשה ללכת גם בלי להחזיק מצלמה.‬
‫אבא היה נוסע ברכבת. הנסיעה האחרונה שלך‬ ‫הייתה עם פול תומאס אנדרסון?‬
‫אבל מאז לא, וגם לא טיסות.‬
‫כן, אני לא טס לשום מקום. אני פרנואיד.‬
‫הוא היה רגיש לרכבות.‬
‫הוא היה רגיש לעלייה לרכבות ולירידה מהן.‬
‫הוא היה רגיש למזג האוויר.‬
‫עדיין יש לך בעיה עם מעליות?‬ ‫-כן.‬
‫זה… אל…‬ ‫-אוי, שיט.‬
‫אמרתי לך, באחד הערבים‬ ‫הייתי תקוע פה שעה וחצי,‬
‫ולא יכולתי לצאת.‬
‫היה רוסי אחד במעלית.‬
‫הוא כל הזמן שאל אם יהיה בסדר,‬ ‫ואמרתי לו ״מאיפה לי לדעת״?‬
‫אתה חושב שכל הנוירוזות האלה, בסופו של דבר,‬
‫הן חלק בלתי נפרד מהיצירתיות,‬ ‫או שהן סתם מבאסות?‬
‫קצת מזה וקצת מזה.‬ ‫-כן.‬
‫נראה לי שיש לנו פה דמויות חדשות.‬ ‫-כן.‬
‫השעה שלפני נחיתת האונס הייתה מפחידה.‬
‫לא הנחיתה. שרדנו.‬
‫אבל מאז אני לא מסוגל לעמוד בזה.‬
‫מה הסיכוי שיקרו לך שתי נחיתות אונס בחיים?‬
‫לעולם לא אדע.‬
‫אני מפחד מדי.‬
‫נחיתת האונס קרתה לי כשהייתי בצבא.‬
‫היינו במטוס ״דאגלס C-47 דקוטה״,‬ ‫שהוא דו־מנועי,‬
‫ואחרי שעה בערך, אחד המנועים התקלקל.‬
‫רובנו היינו צעירים מאוד.‬
‫בכל פעם שראינו משהו קרוב לחלון המטוס,‬
‫חשבנו שזה הסוף.‬
‫עץ, או משהו אחר.‬
‫ובסוף, איזה קצין התחיל להגיד שוב ושוב‬ ‫״אני לא רוצה למות״,‬
‫והסתכלנו עליו כאילו… ״השתגעת?‬
‫״אתה אמור לעזור לנו!״‬
‫בכל אופן, המטוס נחת נחיתת אונס,‬
‫אף אחד לא נהרג או נפגע, רק חטפנו כמה מכות.‬
‫הוא ירד מהמטוס כאילו הכול בסדר.‬
‫התחלנו לקרוא לו בכל שם גנאי אפשרי.‬
‫אז הוא תפס אותי והכניס אותי לכלא.‬
‫תמיד עשית צרות?‬
‫כן.‬
‫אז למה חשבת שכדאי לך להתגייס לצבא?‬
‫מי יודע?‬
‫השתמשתי בשם של אבי החורג‬ ‫כדי להתגייס לצבא כקטין,‬
‫עם תעודת לידה מזויפת. ״דאוני״.‬
‫״אליאס״ הוא השם האמיתי‬
‫של אבי, רוברט אליאס,‬
‫ושל אבא של אבא שלי, סבא שלי,‬ ‫גם הוא ״רוברט אליאס״.‬
‫הוא החליף אותו מפני‬ ‫שכשהוא התגייס לצבא כקטין,‬
‫הוא חשב שלא כדאי‬ ‫שיהיה לו שם משפחה שנשמע יהודי,‬
‫אבל ששם משפחה שנשמע אירי זה בסדר.‬
‫ישבת בכלא צבאי פה ושם,‬ ‫כי אתה תמיד מסתבך בצרות.‬
‫איך היית קורא לפרק הזה?‬
‫״ההתחלה.״‬
‫באמת?‬ ‫-כן.‬
‫ספר לי למה.‬
‫הבוס בכלא אמר, ״אל תשב פה בחיבוק ידיים.‬
‫״תעשה משהו.״‬ ‫-כן.‬
‫והוא אמר ״קח את הפנקס הזה ותכתוב משהו״.‬ ‫-וואו.‬
‫אז פשוט התחלתי לשרבט,‬ ‫ופתאום חלק מזה נשמע הגיוני.‬
‫מעשה טוב רנדומלי מצד הסוהר שלך.‬
‫התחלת לכתוב.‬
‫כן, נכון.‬
‫משהו מזה הוביל‬ ‫לתחילת היצירות המוקדמות שלך?‬
‫כן.‬
‫לא היה לי מושג.‬
‫- מכלאה (1970) -‬
‫למה אני חייבת למות?‬
‫מעולם לא פגעתי במישהו.‬
‫ב״מכלאה״,‬
‫בהחלט היה רקע דרמטי יותר.‬
‫כן.‬
‫שמונה עשר כלבים מחכים במכלאה,‬
‫ונשארה להם שעה אחת לחיות.‬
‫אם אנשים מגלמים כלבים,‬ ‫הסרט הוא בעצם על אנשים.‬
‫אני, הוא ופיידו נברח מפה!‬
‫מי איתי?‬
‫היה בו גם הרבה מתח, זה היה נהדר.‬
‫במבט לאחור,‬
‫מתברר שזה סרט הרבה יותר טוב משחשבתי.‬
‫בהתחשב בעובדה ש״מכלאה״‬ ‫היה הסרט הראשון שלי,‬
‫אני חושב שזה הסרט הכי פחות מוערך שלך.‬
‫זה הסרט עם הופעת הבכורה של בובי ג׳וניור?‬ ‫-כן.‬
‫באיזה גיל? הוא היה תינוק?‬ ‫-בוא נראה… זה היה ב־1970.‬
‫אז… גיל 5.‬
‫נדמה לי שביקשנו ממנו לשחק את התפקיד‬ ‫כי לא הצלחנו למצוא בייביסיטר,‬
‫וידענו שהחלק הזה מתקרב.‬
‫והזמנו אותו. זה היה קל.‬
‫הטורנדו הבהיל אותי כל כך שהשיער שלי נעלם.‬
‫יש לך שערות על הביצים?‬
‫אני מפחד להסתכל.‬
‫לא הבנתי מה משמעות השורה שאמרו לי להגיד,‬
‫שהייתה ״יש לך שערות על הביצים״?‬
‫לאיש הקירח.‬ ‫-לאיש הקירח.‬
‫הכלב הקירח.‬ ‫-הוא שיחק כלב מקסיקני קירח, נכון?‬
‫כן.‬
‫הוא נשמע קצת מבויש כשהוא אמר את זה,‬ ‫אבל זה עבד נהדר.‬
‫לא היה צורך בטייק נוסף.‬
‫תן לי את זה.‬
‫כשרוברט הופיע אצלך לראשונה על המסך,‬ ‫הבנת שהוא…‬
‫כולם הבינו.‬
‫כולם אמרו לי, ״איפה מצאת אותו״?‬
‫הפעם הראשונה הזאת היא הכול.‬
‫יכולת לראות שהוא יודע מה הוא עושה.‬
‫הוא לא היה זקוק לעזרתי. השד נכנס בו.‬
‫הוא רקד סטפס בשביל הגישה.‬
‫בתת־מודע ידעתי שהוא לא זקוק ללימודים.‬
‫שהוא יהיה שחקן.‬
‫כשראיתי מצלמות,‬
‫פירשתי את זה כבילוי זמן עם אבא שלי.‬
‫לפעמים, הוא היה עובר שם,‬
‫ופתאום תופס את המצלמה ואומר ״אל תזוז״.‬
‫אני כזה ״וואו״…‬
‫בטח הרגשתי כמו שאקסטון מרגיש,‬
‫כשהוא מתרוצץ ברקע ו…‬
‫משפריץ עליי מים מהבריכה, ו…‬
‫אתה יודע, שואל אותי,‬
‫״גם מחר נצלם את הסרט?״‬
‫הנה רוברט ואחותו רבים במטבח.‬
‫במקרה הייתי שם עם המצלמה, בצד השני,‬
‫לא חשבתי על שום דבר, ופתאום זה קרה.‬
‫איזה מין אבא היה סיניור?‬
‫מורכב, מהבחינה ש…‬
‫רוב תשומת הלב שלו‬
‫הוקדשה לתהליך של רדיפה אחר המוזה.‬
‫ידענו שאנחנו לא כמו המשפחות האחרות.‬
‫אהבתי לקחת אותו לסרטים שנראו לי מעניינים,‬
‫בלי לחשוב על זה שהוא ילד.‬
‫למעשה, לא נתנו לי להיכנס לסרט…‬
‫״הזלילה הגדולה״.‬
‫- הזלילה הגדולה (1973)‬ ‫במאי: מרקו פררי -‬
‫ארבעה אנשים נפגשים כל שנה באיטליה‬ ‫ומאכילים אחד את השני.‬
‫זה יוצא משליטה. זה מגעיל.‬
‫שכחתי שרוברט איתי והלכתי לסרט,‬
‫והכרטיסן אמר‬ ‫״אסור לו להיכנס. זה סרט בסיווג X״.‬
‫אמרתי ״בחייך״.‬
‫אז התקשרתי למפיץ,‬
‫והוא אמר, ״תן לי לדבר איתו. איך הוא מעז!״‬
‫בלה בלה בלה.‬
‫והכרטיסן דיבר איתו ואמר‬ ‫״טוב, אתם יכולים להיכנס״.‬
‫אומר זאת כך: לא צפינו ב״פנטזיה״.‬
‫לקחתי אותו לסרט ״The Harder They Come״.‬
‫The Harder They Come (1972)‬ ‫במאי: פרי הנזל -‬
‫נכנסנו, וזה היה יום גשום,‬
‫והמים דלפו לתוך האולם,‬
‫וישבנו על המשענות של המושבים.‬
‫כשיצאנו משם, אמרנו ״וואו…‬
‫״היינו לבדנו באולם.״‬
‫ואיכשהו, זה שיפר את זה עוד יותר.‬
‫אני זוכר המון אולמות‬ ‫שהיו שמנוניים ומשונים,‬
‫אבל הרעיון היה שהסרטים מקרבים בינינו,‬
‫ועד היום, זה עדיין המצב.‬
‫יש לי הרבה מזה.‬ ‫-רק נדאג שהוא לא ייתלה מהכבל של הסאונד.‬
‫אכפת לך שנראה את הצוות בסרט?‬
‫ממש לא.‬ ‫-למה?‬
‫כי ככה כולם יראו‬ ‫שאנחנו יודעים מה אנחנו עושים.‬
‫כן.‬ ‫-אולי זה לא מוצא חן בעיניהם,‬
‫אבל אנחנו יודעים מה אנחנו עושים.‬ ‫-ברור שאנחנו יודעים מה אנחנו עושים, נכון?‬
‫אנחנו חייבים לדעת משהו.‬
‫כאן אנחנו יכולים לדבר על שלושה דורות של…‬
‫של נודניקים.‬
‫מה אני אומר לך כשאתה עולה לי על העצבים?‬
‫״היי, אל תהיה נודניק.״‬
‫וזה בא מזה שאבא אמר לי…‬
‫בפעם הראשונה, תגיד לסבא שלא יהיה נודניק.‬
‫תתכוון לזה.‬
‫היי, אל תהיה נודניק.‬
‫הנה זה.‬ ‫-אתה אל תהיה נודניק!‬
‫אנחנו… שלושתנו נשתה אספרסו זריז.‬
‫אני שותה קפה.‬
‫אתה יכול לקבל שלוק משלי,‬ ‫אבל אל תגיד לאימא.‬
‫אני אף פעם לא מגלה לאימא.‬
‫הנה אחת טובה.‬
‫סיניור כמו שאני זוכר אותו בסביבות 1971.‬
‫אז הייתי בגיל של אקסטון.‬
‫זה אבא וזאת אימא שלי, אלסי.‬
‫וזה היה טייק נוסף.‬
‫זה מ״הארמון של גריסר״.‬
‫זה מ״הארמון של גריסר״, כן.‬
‫הקדוש מכולם, תן לי מאור עיניים.‬
‫משיח!‬ ‫-משיח!‬
‫מי שמרגיש, נרפא.‬
‫אני יכול לזחול שוב!‬
‫איך נולד ״הארמון של גריסר״?‬
‫גברת אחת רצתה שאעשה סרט.‬ ‫היא שאלה מה אני רוצה לעשות.‬
‫אמרתי ״האב, הבן ורוח הקודש צצים במערבון״.‬ ‫היא אמרה ״סבבה, כתוב את זה״.‬
‫היא נתנה את זה לבעלה, שהיה לו המון כסף.‬
‫הוא קרא את זה ושאל אותי, ״זה יכניס כסף״?‬
‫אמרתי שלא נראה לי, והוא אמר לאשתו,‬
‫״הוא מקסים. תני לו את הכסף.״‬
‫לפחות הוא אמר בכנות את מה שהוא באמת חשב.‬
‫לא נראה שמערבון שדמות של ישו שצונחת לתוכו‬ ‫זה סרט שיכניס אגורה שחוקה.‬
‫במקרה הזה יכולת ממש לנצל את הנוף.‬
‫הצילום נהיה די מפואר,‬
‫ויש פעלולים, יש כרכרות,‬
‫וממש בנית את הארמון של גריסר,‬
‫ואז פוצצת אותו.‬
‫אל תיתן לנו לפקפק ולשער.‬
‫תגיד לנו למה אתה כאן.‬
‫אני יודע שאתה אוהב‬ ‫לתת לקהל להחליט מה המשמעות,‬
‫אבל יש מסרים רוחניים עמוקים בסרט הזה,‬
‫שאפילו בתור אדם מבוגר,‬ ‫אני עדיין מנסה להבין.‬
‫אני שמח שאתה אמרת את זה.‬
‫בוב, מה שלומך?‬
‫אני בסדר.‬
‫- ננסי קונור‬ ‫אחותו של סיניור -‬
‫אנחנו מכירים אותו כפרובוקטור‬ ‫שיוצר סרטים חתרניים,‬
‫אבל יש לך פרשנות מפתיעה, בתור אחותו?‬
‫אני תמיד אומרת שהוא אדם תם בעיניי. הוא תם.‬
‫זה חדש.‬ ‫-וטהרן.‬
‫זה טוב.‬ ‫-לא, באמת. אתה כזה.‬
‫אפילו בתור בנאדם.‬
‫ההומור שלו חצוף,‬
‫אבל הוא חושף המון. הוא מאוד אמיתי.‬
‫תביאי חיבוק.‬
‫כשראית את רוברט ג׳וניור…‬ ‫-כן.‬
‫ראית קווי דמיון בין האב לבן?‬
‫כן.‬
‫נראה לי שרוברט קיבל‬ ‫הרבה מההומור שלו מאבא שלו.‬
‫כן, אבל גם אימא שלו הייתה קורעת מצחוק.‬
‫- אלסי דאוני -‬
‫מה שלומך?‬
‫את מריה הבתולה?‬
‫פשוט קרא לי ״מרי״.‬
‫אלסי דאוני הייתה שחקנית מעולה,‬
‫שהייתה יכולה לעשות דברים מדהימים לבדה,‬
‫אבל בחרה לעבוד עם בעלה.‬
‫היא הייתה מוכשרת מאוד, מקסימה,‬
‫האדם הכי מתוק שתכיר.‬
‫העניין היחיד עם הסרטים דלי־התקציב האלה‬ ‫הוא שכל האקשן קורה מאחורי המצלמה.‬
‫עם אלסי, היה ברור מיד‬
‫ש״היי, אנחנו נעשה את הסרטים האלה ביחד״?‬
‫לא. הכרתי אותה הרבה לפני שעשיתי סרטים.‬
‫רק הצגות אוף־אוף־ברודוויי.‬
‫כשהם הכירו, זה היה…‬
‫זה היה הסוף. הם פשוט הבינו זה את זה.‬
‫הם היו צוחקים ומצחיקים אותנו.‬
‫היא הייתה ממש קומיקאית טבעית.‬
‫אז רוברט, בתור מי שנולד לזוג הזה…‬
‫הוא היה חייב להיות מי שהוא.‬
‫אתה חושב שלמדת משהו מאימא שלך, בתור שחקן?‬
‫כמעט את הכול, כן.‬
‫לראות איך אבא ביים אותה…‬
‫היא הייתה מסורה באופן מוחלט‬
‫לכל דבר יצירתי ומטופש שעניין אותו.‬
‫ואני זוכר שכשעשינו את ״הארמון של גריסר״,‬
‫היא טיפסה על דיונות חול שוב ושוב…‬
‫לא הייתה לה בעיה לעשות משהו תובעני.‬
‫ליהקת אותה בהרבה דברים?‬
‫בכל דבר אפשרי, כי היא הייתה עושה כל דבר.‬ ‫היא ניסתה כל דבר. היא ידעה מה לעשות.‬
‫זה הרגע שבו היא מגלה שהבן שלה מת.‬
‫זאת אלסי בתפקיד האימא ב״הארמון של גריסר״.‬
‫היא לא מוצאת את הבן שלה, שזה רוברט.‬
‫שיחקתי ילד שגרונו שוסף בידי אלוהים,‬
‫שאימא שלו מוצאת אותו.‬
‫בסוף הסרט, הוא קם לתחייה.‬
‫ואני חושב שהוא התרגש‬ ‫לעשות סצנה עם אימא שלו.‬
‫התגאיתי מאוד בסרט,‬ ‫כי הייתי מספיק גדול כדי לדעת ששיחקתי בו,‬
‫והתחלתי להרגיש כמו מין ״פרחח קולנוע״.‬
‫וזה היה כיפי.‬ ‫אני רוצה להודות לך. הוצאת אותנו מהעיר.‬
‫היה כיף.‬
‫זאת הייתה תקופה מאושרת?‬ ‫-כן.‬
‫ואז הכול התפרק.‬
‫- שתי טונות של טורקיז לטאוס הלילה (1975) -‬
‫אני מגיע לפרשת דרכים‬
‫עם כפית באף!‬
‫מה היית מייעץ לעצמך באותה תקופה?‬
‫לא לגעת בסמים.‬
‫יש לי עבודה בשבילך.‬
‫שתי טונות של טורקיז לטאוס הלילה.‬
‫קטע הפתיחה‬
‫נראה כמעט כמו סרט שוד כזה,‬
‫וכל מיני דמויות נפגשות,‬
‫אבל אחד מהם מגיע לבוש בחליפת צלילה,‬ ‫וכשהוא מסיר את החגורה שלו, הוא אומר…‬
‫״מה לגבי לארי? הוא אוהב טאקוס.״‬
‫והוא מסיר את החגורה.‬
‫זה ניסה להתעלות ולא להיות אפילו‬ ‫משהו שנחשב כסרט.‬
‫בעצם אמרת שהעלילה‬ ‫היא הסקסופון של סנבורן.‬
‫בשבילי זה ממש קיצוני.‬
‫זה נכון, עוקבים אחר הסקסופון.‬ ‫-כן.‬
‫אם אתה רוצה להיאחז במשהו.‬
‫שחררו את המחשבות. שחררו את הגוף.‬
‫שחררו את הארנק.‬
‫הסרט הזה היה כל כך מנותק ומוזר…‬
‫יכולתי לצלם במשך שעה וללכת הביתה.‬
‫אתה יודע…‬
‫כי הייתי עייף, או מסטול, או משהו.‬
‫אני חושב שתבנית המטרות‬ ‫הייתה במקום מוזר מאוד,‬
‫אז אולי זה הצדיק את השימוש.‬
‫אבא שלי היה במרתף עם העורך שלו,‬
‫במשך שנתיים, כך נדמה,‬
‫וזה נראה לי כמו תקופה ממושכת של פוסט.‬
‫אתה יודע, ידענו מה קורה שם.‬
‫זו הייתה תקופה כיפית? זה היה קשה?‬
‫הייתי נרקומן.‬
‫בעיקר קוקאין ומריחואנה.‬
‫טירוף מוחלט.‬
‫כן!‬
‫ידעתי שהיצירה נהפכה למין תירוץ.‬
‫וזמן קצר אחרי כן, ההורים שלי נפרדו.‬
‫תסתובבי ותנופפי לשלום מהדלת‬ ‫עם המטרייה הדפוקה שלך.‬
‫תגידי שלום ותיכנסי. ביי ביי.‬
‫ביי ביי.‬
‫שיהיה לך ערב נעים.‬ ‫-שיהיה לך ערב נעים.‬
‫למרות שנפרדנו, שוחחנו המון.‬
‫לילה טוב.‬ ‫-לילה טוב‬
‫לילה נעים.‬ ‫-לילה נעים…‬
‫כן, זה מעלה זיכרונות גדולים.‬
‫ותמשוך ידיים אחורה.‬
‫- חיימה מורלס‬ ‫מאמן -‬
‫ותמשוך שוב.‬
‫אתה נושם, נכון?‬
‫אני מקווה.‬
‫כן.‬
‫כשהגעתי הנה לראשונה, הוא היה קצת תפוס.‬
‫זה ניסוח מוצלח.‬
‫אנחנו פונים לאלוהים המון, נכון?‬ ‫אנחנו אומרים ״אלוהים״…‬
‫״אלוהים, עוד כפיפה אחת״,‬ ‫״אוי, אלוהים, עוד סלרי״…‬
‫זה ממש מצחיק.‬
‫איפה הוא?‬
‫עוד לא ראינו אותו.‬
‫לא. כל פעם שאני קורא‬ ‫את עמוד השער של ה״טיימס״,‬
‫אני אומר, ״איפה הבנזונה הזה״.‬ ‫-כן.‬
‫זה לא רע.‬ ‫-זה מצוין.‬
‫ואז לאן?‬
‫יש לנו חופש.‬
‫יש עוד משהו שאפשר לחתוך אליו?‬ ‫-כאן, יש לנו…‬
‫רוברט כנראה חשב משהו,‬ ‫כי הוא ממש בקטע של כושר.‬
‫אולי הוא חשב‬ ‫״אני לא רוצה להיות כמו אבא שלי״.‬
‫זה לא רע.‬
‫להוסיף את זה?‬
‫כן.‬
‫- הגרסה של סיניור -‬
‫מי חשב שנחצה את הגשר שלא חציתי היום,‬
‫כי חשבתי שאסתדר בלי ללכת,‬ ‫ותראה אותי עכשיו.‬
‫אתה אוהב את ניו יורק?‬ ‫-כן.‬
‫אני מקבל השראה כאן.‬
‫איך אפשר לעשות סרט בלוס אנג׳לס?‬ ‫ראינו כל שוט אפשרי.‬
‫אותה הפינה. אותה האוטוסטרדה.‬
‫כאן הכול שונה.‬
‫תראה את זה.‬
‫ג׳יזס.‬
‫תראה את האור עכשיו. אלוהים, זה מטורף.‬
‫אני מניח שזה דורש 360 מעלות.‬
‫חצובה לא נכונה.‬
‫עוד דבר שטוב בכל פרויקט בניו יורק,‬ ‫אם זה כיוון שמתאים לך,‬
‫זה להכניס מדי פעם‬ ‫את הסאונד האמיתי שדיברנו עליו.‬
‫להגביר את זה ולא להגיד מילה.‬ ‫זה פשוט קורה.‬
‫לאן אתה ממשיך משם?‬
‫אני מסתכל כאן,‬
‫ובודק אם יש משהו.‬
‫אולי… נראה.‬
‫אולי נעבור לרוברט ואליי.‬
‫אולי.‬
‫כן. בוא ננסה.‬
‫היי, זה אבא?‬
‫כן.‬
‫זה סאני?‬
‫זה סאני בוי.‬
‫היי, גבר.‬
‫אז על מה אנחנו רוצים לדבר?‬
‫בוא נדבר על אל־איי היום.‬
‫אלוהים.‬ ‫-צר לי.‬
‫נעשה את הכול, בייבי.‬
‫אלוהים…‬
‫כשאתה מגיע לשם, בביקור הראשון שלך,‬
‫זה די רומנטי, בגלל כל הספרות…‬
‫אבל עד מהרה אתה מגלה‬ ‫שזה הכול מן השפה ולחוץ,‬
‫״אנחנו רוצים לעשות איתך סרט״,‬ ‫וכולי וכולי,‬
‫״נראה מה יהיה״, ודברים כאלה.‬
‫השאלה הראשונה ששואלים אותך שם בדרך כלל,‬ ‫כשאתה עושה סרט…‬
‫״אתה חושב שהוא יכניס כסף?״‬
‫אתה יודע, חברים שלי‬ ‫היו אומרים לי ״אין לך סיכוי״.‬
‫- אקדמיה לצחוק (1980) -‬
‫אתם מנודים.‬
‫בושה למשפחות ולקהילות שלכם.‬
‫בושה וחרפה.‬
‫משהו בך לא בסדר?‬
‫לא, סתם קצת קריר פה.‬
‫התכוונת, ״סתם קצת קריר פה, המפקד״.‬
‫כן, המפקד.‬ ‫-אז תגיד את זה!‬
‫סתם קצת קריר פה, המפקד.‬
‫תגיד את זה שוב.‬ ‫-סתם קצת קריר פה, המפקד.‬
‫זה מה שחשבתי.‬
‫״האקדמיה לצחוק״ היה לכאורה‬ ‫סרט האולפנים הראשון שלך?‬
‫כן. אסון.‬
‫וחשבתי, ״תוציאו אותי מפה״.‬
‫ספר לי הכול.‬
‫זאת הייתה אמורה להיות‬ ‫פנימייה צבאית לצעירים.‬
‫התסריט היה על בני 16.‬
‫זה היה אפקטיבי יותר אם הם היו בני עשר.‬
‫הוא אמר, ״הם צריכים להיות ילדים.‬ ‫לא צריך ללהק בני נוער״.‬
‫זה היה מוביל לסיוט, וזה לא היה מעשי.‬
‫האם האולפן היה מסכים לזה? לא.‬
‫אמרו לי, ״אתה משוגע״?‬
‫אמרתי ״מה זאת אומרת?‬ ‫אני רק רוצה לשנות את הגילאים״.‬
‫״אתה לא תעשה את זה כאן.״‬
‫למדתי להסתדר עם אנשים‬ ‫בכך שעשיתי מה שביקשו ממני.‬
‫מה אתה אומר.‬
‫עד לאותה נקודה, הוא היה די מוגן.‬
‫אנשים ידעו שהוא מיוחד,‬
‫ורצו לעזור לו לעשות‬ ‫את הגרסה הבאה של עצמו.‬
‫ואני חושב שהחוויה היחידה‬ ‫שהייתה לו בסרט אולפנים,‬
‫שבה האולפן אומר לך‬ ‫מה מותר ומה אסור לך לעשות,‬
‫אם אתה אמן, זה גומר אותך.‬
‫ואני חושב שהוא חשב ״יופי, נעשה מסיבה.‬
‫״אתם תקבלו את הסרט‬ ‫של רוברט דאוני שמגיע לכם.״‬
‫מישהו אמר, ״אם תמשיך לדבר ככה, נפטר אותך,‬
‫״ולא תקבל זכות לאשר‬ ‫את הגרסה הסופית של הסרט בשום מצב״.‬
‫אמרתי ״בסדר, מקובל עליי,‬
‫״בתנאי שאקבל את הגרסה הסופית של הקוקאין.״‬
‫וזה היה בערך הסוף שלי שם.‬
‫לא שמת קצוץ, אה?‬ ‫-לא.‬
‫איך היית מתאר את התקופה ההיא?‬
‫15 שנים של טירוף מוחלט.‬
‫שמע…‬
‫אתה יודע, אני חושב שמן הראוי‬ ‫שנדון בהשפעה שהייתה לזה עליי.‬
‫כן… אני ממש אשמח לפספס את הדיון הזה.‬
‫- ״צעירים במלכודת״ (1987)‬ ‫במאי: מארק קנייבסקה -‬
‫כששיחקתי ב״צעירים במלכודת״,‬
‫זה היה בערך בתקופה שבה התחלתי…‬
‫זה מן הסתם לא היה…‬
‫סרט אוטוביוגרפי עליי,‬
‫אבל המכנים המשותפים היו‬ ‫צעירים, סמים, שנות ה־80…‬
‫כששמעת שהוא ישחק בסרט הזה, איך הרגשת?‬
‫זה היה מצחיק. הוא אמר,‬
‫״קיבלתי תפקיד בסרט לגיטימי.״‬
‫אתה לא יכול לגור פה.‬
‫תחיה איפה שאתה רוצה, אבל לא פה.‬
‫אני הבן שלך. אני ישן פה.‬ ‫-לך מפה.‬
‫אקרא למשטרה.‬
‫אבל אהבתי את הסרט.‬
‫הוא קשוח, אבל מצוין.‬
‫זו פשוט הייתה תקופה פרועה.‬
‫העולם הזה מתחבר לעולם היצירה.‬
‫כולנו שינינו את התודעה שלנו בעזרת חומרים.‬
‫אני פשוט שיחקתי משחק.‬
‫ניסיתי להרגיע את עצמי, או…‬
‫פשוט להישאר מסטול, במקום להתמודד‬ ‫עם העובדה שהעניינים קצת ירדו מהפסים.‬
‫והאמת, יותר מכל דבר אחר,‬ ‫אני מביט אחורה ואומר,‬
‫״אני בהלם‬
‫״שאפילו אחד מהסרטים האלה הושלם.״‬
‫אבל זה לא עצר אותנו, בני דאוני.‬
‫ריד, אולי תפסיק עם האוכל?‬
‫צריך לעבוד ולשלם שכר דירה. קדימה.‬
‫עובדים לפני שאוכלים, נכון?‬ ‫-בסדר…‬
‫הרגע הכנתי את הסלט הזה.‬ ‫-מספיק עם הסלטים!‬
‫ג׳ון, הסרט לא היה נעשה בלעדיו. זו המציאות.‬
‫כן. הוא נהיה כוכב קולנוע גדול.‬ ‫-כן.‬
‫אבל הוא עדיין מקשיב לבמאי?‬
‫הוא אוהב לעשות שטויות. כן.‬
‫חייב לנסוע, אימא.‬ ‫-טוב, מתוק. תעשה מה שצריך.‬
‫בהחלט הייתה תחושה של משפחה,‬
‫שאנשים נהנים, וזה ממש עובר למסך.‬
‫יופי, אני שמח, כי ככה זה היה.‬
‫וזו הייתה תקופה טובה בחיי,‬ ‫כי אז הכרתי את לורה.‬
‫קלטתי את החרא שלך, ראש חרא.‬
‫אני חושבת שסיניור פחד שאהיה שחקנית איומה,‬ ‫אז הוא חשב…‬
‫- לורה ארנסט‬ ‫אשתו השנייה של סיניור -‬
‫״אדביק לה מבטא ואולי לא ישימו לב״.‬
‫זה לא נכון!‬
‫תודה לאל על לורה ארנסט.‬
‫כן. אני מסכים.‬
‫היא גילתה מחויבות,‬
‫ואני חושב שזו הייתה‬ ‫בדיוק האנרגיה שהיית צריך‬
‫בשלב ההוא בחייך,‬
‫ונראה שפשוט נהיית בריא יותר,‬
‫והתחלת לדאוג לעצמך,‬
‫ולהשתקע, ולהתרחק מחיי תרבות הסמים‬ ‫שכולנו נתקענו בהם.‬
‫היי, אבא.‬ ‫-היי.‬
‫ואני זוכר את זה היטב.‬
‫רבים מאיתנו עשינו דברים…‬ ‫וחשבנו שזו תהיה צביעות‬
‫לא להרשות לילדים שלנו‬ ‫לעשן מריחואנה ודברים כאלה.‬
‫חשבנו שיהיה חמוד לתת להם לעשן.‬
‫זה היה מטומטם מצדנו, רבים מאיתנו,‬
‫לשתף את הילדים שלנו בזה.‬
‫אני רק שמח שהוא כאן.‬
‫זה הכול.‬
‫חששת פעם שהוא לא יהיה כאן?‬
‫פעמים רבות.‬
‫למרות שנדרשו לי 20 שנים נוספות‬ ‫להתאפס על עצמי,‬
‫אתה ולורה נהייתם משהו יציב מאוד בשבילי.‬
‫מה אתה זוכר מהשנים האלה עם לורה?‬
‫המון, מפני שהיא חלתה.‬
‫והיית איתה כשהיא אובחנה‬ ‫כחולה בניוון שרירים?‬
‫כן.‬
‫איך עוברים דבר כזה עם בת זוג?‬
‫זה היה הזמן להתבגר.‬
‫לשים מישהי אחרת בעדיפות ראשונה.‬
‫בילינו קצת זמן יחד איתו ועם אשתו, לורה.‬
‫הוא היה אוהב ועדין כלפיה‬
‫לא פחות מאף אדם שראיתי בחיי.‬
‫זה היה שיעור‬
‫בהתמודדות עם אדם גוסס.‬
‫אני חושב לפעמים‬
‫על…‬
‫הדברים שיש לנו רגשות אשם עליהם,‬
‫או מה שעשינו במערכות יחסים קודמות, ואז…‬
‫לקבל הזדמנות…‬
‫לכפר על התנהגותך בעבר עם בת זוג,‬
‫ולהיות מחויב לחלוטין להיות לצדה‬
‫לאורך כל שלבי המחלה הקשה.‬
‫וזה מטורף, אתה ממש היית שם בשבילה.‬
‫כך אני מקווה.‬
‫- הוגו פול (1997) -‬
‫המחלה שלי לא מדבקת.‬
‫מה היא?‬
‫ALS. טרשת אמיוטרופית צדית,‬
‫המכונה גם ״מחלת לו גריג״.‬
‫אני אוהב אותך.‬
‫עוד אחד מהקורבנות הקטנים של אלוהים.‬
‫כמוני.‬
‫זה כמו שהבן של צ׳פלין נפטר,‬
‫והסרט שהוא יצר אחרי זה,‬ ‫למרבה הפלא, נקרא ״הילד״ (״הנער״).‬
‫וזה עזר לו לעבד את האבל הפרטי שלו.‬
‫זה בדיוק מה שעשית ב״הוגו פול״.‬
‫את תנצחי את זה.‬
‫אני אוהב את דרך המחשבה שלך.‬
‫הסרט שלך ייצג הכול,‬
‫מהמחלה של לורה,‬
‫ועד ההתמכרות שלי, והמהפך שלך.‬
‫מאחר שתאריך ימים יותר ממני,‬
‫אתה מוכן לסלוח לי על כל הסמים‬ ‫והדוגמאות השליליות שאני משאיר לך?‬
‫זה קולאז׳ של כאב.‬
‫אז אתה מנסה לעבור את זה‬ ‫בצורה כמה שיותר טובה.‬
‫כשאיבדת אותה,‬
‫נשארת נקי, ואני עדיין המשכתי,‬
‫ורק אמרת לי להישאר בכדור הארץ,‬ ‫ולהישאר אנכי,‬
‫ולא לוותר, וכל הדברים האלה.‬
‫לא היית מין אדם נטול קארמה.‬
‫אין לי שום כוונה…‬
‫בוא לא נעוות את האמת.‬
‫אבל זה היה…‬
‫משהו עם המון חשיבות.‬
‫נחמד לשמוע את זה ככה.‬
‫זה הגיע לך, אחרי מה שעברת.‬
‫כן.‬
‫טוב. זה ראוי לערב של שטויות.‬
‫אחרי הסרטים הגרועים שביימתי בקליפורניה,‬
‫חברים אמרו לי ״צא מאל־איי עכשיו״.‬
‫אמרתי לו לעזוב את אל־איי?‬
‫לא התכוונתי שלא יבוא לבקר.‬ ‫עכשיו הוא אפילו לא בא לבקר.‬
‫הוא לא מוכן לטוס.‬
‫בין ניו יורק לאל־איי,‬
‫אין שום ספק שהוא צריך להיות בניו יורק.‬
‫אני חושב שהוא שמח יותר.‬
‫אני חושב שכל מי שעוזב את אל־איי שמח.‬
‫ארץ החלומות השבורים.‬
‫וייתכן שניו יורק מספיק מורכבת‬
‫כדי לאפשר לאנשים להיות מי שהם.‬
‫הוא נולד להיות בניו יורק, אפשר לומר.‬
‫- ביתו של סיניור -‬
‫״יום הולדת לך‬
‫״יום הולדת לך…״‬
‫נקרא לו ״בוב סיניור״.‬
‫״יום הולדת לבוב סיניור‬
‫״יום הולדת לך.״‬
‫אקסטון, איך בבית הספר?‬
‫טוב.‬
‫הוא לוקח שלוק מהקפה שלי.‬ ‫-היי, חבר׳ה.‬
‫היי, סוזן.‬
‫היי. יום הולדת שמח.‬
‫תודה.‬
‫אתה חוגג כמו שצריך, סיניור?‬ ‫-כן.‬
‫הוא הזמין חברים ומכרים. הם חוגגים.‬
‫כדאי שיהיו גם כמה נשים בסרט הזה.‬
‫כן.‬
‫אם סוזן תסכים, היא תוכל לגלם את אשתך.‬
‫אני מתכוון לתת הזדמנות‬ ‫לכמה שיותר אנשים בליהוק התפקיד הזה.‬
‫אבל נראה.‬ ‫תמיד אפשר לחזור לשחקנית הבית, כן.‬
‫דרך אגב,‬
‫אני חושב על אבא שלך בכל יום.‬
‫תודה. גם אני.‬
‫גם אני.‬
‫כן. היה קשה בפעם הראשונה ביום האב בלי אבא.‬
‫וכמה שהוא היה מצחיק.‬
‫כן.‬
‫אתה נראה טוב, אבא.‬
‫אני שמח שיש שם קצת צחוק,‬
‫ושאתה מוקף באנשים טובים, ו…‬
‫אני לא מכיר אף אחד מהם.‬
‫אם ניקלע שוב להמפטונס ביחד,‬
‫יש סצנות שצריך לצלם,‬
‫או דברים חזותיים שאתה רוצה,‬
‫שאתה לא רואה בפרויקט כרגע?‬
‫את שיר העם הגרמני ההוא.‬
‫ידעתי שתגיד את זה.‬
‫אצטרך להשיג נגן שילמד את השיר הזה,‬
‫ונצטרך להחליט איפה לצלם את זה.‬
‫שלום.‬ ‫-היי, זה אני.‬
‫אבא, זה בשבילך.‬
‫- שון הייז‬ ‫שחקן, מפיק, מלווה מוזיקלי -‬
‫בוא ננסה שוב מההתחלה.‬ ‫זה פשוט נשמע קצת…‬
‫בגיל 15, השתתפתי ב״פסטיבל קוואני״,‬
‫שרתי את ״פישרווייזה״ של שוברט,‬
‫וזו הייתה הפעם הראשונה שאבא שם לב‬
‫שמשהו שעשיתי, מחוץ לסרטים שלו,‬ ‫היה בעל ערך.‬
‫נדמה לי שקיבלתי ציון לשבח.‬
‫ו…‬
‫וזה משהו שחזרתי אליו כמה פעמים.‬
‫ספר לנו איך הוא הגיב.‬
‫הוא נראה מרוצה.‬
‫כן?‬ ‫-כן.‬
‫ואיך חייך השתנו אחרי זה?‬
‫יש בזה משהו נוסטלגי,‬
‫יש משהו יפה בשיר,‬
‫ויש את נקודת המבט המוזרה של אבא שלי.‬
‫מכל הדברים שהוא יכול היה להיזכר בהם,‬
‫או לבקש ממני לחזור עליהם,‬ ‫40 שנה מאוחר יותר.‬
‫זה באמת יעזור לסרט מאוד,‬
‫כשפתאום, פשוט תצוץ מאחורי עץ…‬
‫כן.‬ ‫-ותשיר את השיר הזה.‬
‫בוא נעשה את זה שוב.‬
‫- סיניור מוגבל בתנועה בשל מחלת הפרקינסון -‬
‫- יוצרי הסרט העבירו‬ ‫את עמדת העריכה לחדר השינה שלו -‬
‫״חיי…״‬
‫טוב, הפעם ברצינות.‬
‫זה מלא בנרקיסיזם מתוק.‬
‫אתה חושב שיש לזה מקום בגרסה שלנו?‬
‫בהחלט.‬
‫אתה יכול לעשות את זה עוד קצת?‬
‫מה, לחזור על זה?‬
‫לא, פשוט להיות שמח.‬
‫אנסה.‬
‫הוא היה מרוכז כולו בעריכה.‬
‫הוא ישב במשך שעות,‬
‫כמו שלא עשה מזמן.‬
‫זה פשוט מביא לו המון שמחה. באמת.‬
‫זה הכול בשבילו.‬
‫זה ממש טוב.‬ ‫-אני רק רוצה לראות את זה שוב.‬
‫בוא נראה.‬
‫השתנית בתור יוצר,‬ ‫או שאתה ממשיך ליצור באותה דרך?‬
‫שאלה טובה. אני באמת לא יודע.‬
‫מה היה הסרט האחרון שעבדת עליו?‬
‫סרט תיעודי בפילדלפיה שאני מחבב מאוד.‬
‫הוא עוסק בפארק בשם כיכר ריטנהאוס.‬
‫אחרי שישבתי בפארק‬ ‫וראיתי את כל הטיפוסים המוזרים,‬
‫ידעתי שאני בעניין.‬
‫ובילינו שם שנה, כדי לצלם את העונות השונות,‬
‫ופשוט צילמנו אנשים.‬
‫הלקח שלנו היה‬
‫לסמוך על כל דבר, כי כל דבר יכול לקרות.‬
‫ואכן, על היום הראשון, נתקלנו בכנרת בת עשר.‬ ‫היא הייתה נהדרת.‬
‫היא הפכה להיות המוקד‬ ‫של השנה שבילינו בפארק.‬
‫איך הייתה עשיית הסרט התיעודי‬ ‫בהשוואה לסרטים האחרים שלך?‬
‫אהבתי, כמו שאמרתי קודם,‬
‫אהבתי את הרעיון שלא יודעים מה יקרה.‬
‫- ביתו של ג׳וניור -‬
‫- אוגוסט 2020 -‬
‫סיניור, אתה יודע…‬
‫הוא נאבק במחלה איומה ונוראה,‬
‫שגם אבא שלי מת ממנה,‬
‫אז בשלב הזה,‬
‫נותר רק לאהוב את הזמן שנותר לנו.‬
‫ואני לא יודעת אם סיניור‬ ‫התמודד עם ההתנהגות שלו בעבר,‬
‫ועם ההשפעה שהייתה לזה על רוברט,‬ ‫אבל מה שאני יודעת עכשיו זה ש…‬
‫מדובר במישהו שאוהב את הבן שלו.‬
‫זה בדיוק כמו ב״מסעות סאליבן״.‬
‫יצאנו לעשות משהו אמיתי וחשוב,‬
‫אבל אולי בעצם,‬ ‫מה שעשינו כל הזמן הזה היה חשוב ונחוץ?‬
‫יש לי תחושה שזה ניסיון לסגור מעגל‬
‫של כל הקטע הפטריארכי הזה.‬
‫ולהשלים עם כל ה…‬
‫העליות והמורדות של זה, והתזוזות הצדה…‬
‫ולהגיד ״בסדר, אתה גבר בוגר עכשיו״.‬
‫- אפריל 2021 -‬
‫זאת גרסה חדשה לגמרי.‬
‫- סיניור השלים את הפרויקט שלו -‬
‫עכשיו לא צריך לדאוג מתי תבוא שוב.‬
‫כשזה יקרה, זה יקרה.‬
‫תודה שעשית את זה. זה ממש חשוב.‬
‫מצוין. עשית עבודה מצוינת.‬
‫כן.‬
‫- מאי 2021 -‬
‫כן.‬
‫ניסע את 140 הקילומטרים העירה. הוא נלהב.‬
‫זאת השנה השלישית‬
‫של צילומי הדוקו על אבא.‬
‫אני נלהב לראות את סבא.‬
‫- מנהרה למנהטן -‬
‫התוכנית להיום…‬
‫נמשיך בצילומים של הדוקומנטרי על סיניור.‬
‫הסיבה העיקרית שרציתי להיות פה‬
‫היא שרציתי לראות את סבא,‬
‫אז…‬
‫רציתי לראות אותו‬
‫כדי שיהיו לנו זיכרונות.‬
‫ו…‬
‫כדי שאחרי שהוא ימות, אני אוכל להגיד‬
‫שזכיתי לבלות איתו זמן.‬
‫היי. תודה, אדוני.‬ ‫באנו לבקר את דאוני. תודה.‬
‫- החוצה! -‬
‫היי, אבא.‬
‫בכל פעם שתעדיף שלא נצלם, פשוט תגיד לנו.‬
‫אחרת נצלם אותך כל היום.‬
‫טוב לראות אותך במציאות, גבר.‬
‫חמים בחוץ?‬
‫קר. קר וגשום היום.‬
‫זה מצטלם טוב.‬
‫אקסי, כשתהיה מוכן.‬
‫ניתן לך שלושה טייקים‬ ‫כדי לשאול אותו את השאלה, טוב?‬
‫אז תבוא הנה ותגיד לו את השורה.‬
‫היי, אקסי.‬ ‫-היי.‬
‫טוב, הוא מוכן. 3, 2, 1, קדימה.‬
‫היי, סיניור.‬
‫יש לך שערות על הביצים?‬
‫אתה יכול לחזור על השאלה?‬
‫יש לך שערות על הביצים?‬ ‫-מושלם.‬
‫תן לו את התשובה פעם אחת, אבא.‬
‫אקסי, שאל אותו שוב, ותגיד את השורה‬ ‫של לארי וולף, ״אני מפחד להסתכל״.‬
‫היי, סיניור.‬
‫יש לך שערות על הביצים?‬
‫אם יש לי מה?‬
‫הוא מסרב להגיד את התשובה שלו.‬
‫טוב, אתה משוחרר.‬ ‫-זה היה ממש כיף.‬
‫אקסי עושה חיים.‬ ‫זאת הנסיעה הכי טובה שהייתה לו.‬
‫ללא ספק בין עשר הגדולות.‬
‫אתה צריך משהו?‬
‫איפה אנחנו?‬
‫כנראה לא אראה אותו שוב בזמן הקרוב,‬
‫אז מה אעשה איתו, רק כדי…‬
‫- ג׳וניור מדבר עם המטפל שלו‬ ‫על מצבו של סיניור -‬
‫זה מוזר, כי אני יודע שאני…‬
‫מתעד את זה.‬
‫באופן מוזר, זה מה שהמשפחה שלך עושה.‬
‫אתם יוצרים אמנות על החיים שלכם.‬
‫זה מוזר. זה בא בטבעיות.‬ ‫זה מחזיר אותי למצב שבו…‬
‫מה שלא קורה, אם זה מצחיק או טרגי,‬
‫זה קורה מול מסרטת 16 מ״מ שמצלמת,‬
‫ונוכל לדבר על זה בעוד 40 שנה.‬
‫כן.‬ ‫-כשנמצא בזה היגיון כלשהו.‬
‫אבל יש בי צד שמרגיש ש…‬
‫אני אפספס משהו.‬
‫כן.‬
‫פשוט כי החלון נסגר קצת, כך נראה.‬
‫יש משהו שאתה מרגיש שאתה צריך לעבד‬
‫ביחס לאפשרות שלא תראה אותו שוב?‬
‫אני פשוט לא יודע, למען האמת.‬ ‫-כן.‬
‫זה די מבלבל.‬
‫אבל…‬
‫גבר… זה הרבה.‬
‫זה באמת הרבה. זה הרבה.‬
‫מה שטוב זה ש…‬
‫מזמן לא הייתה לי חוויה‬ ‫עם כל כך הרבה הערכה בניו יורק.‬
‫ולראות את זה דרך העיניים של אקסטון,‬
‫נקודת המבט של הדור השלישי,‬
‫זה די מגניב. אתה יודע?‬
‫כן, אבל אני גם לא יכול שלא לשים לב‬
‫להבדל שבין‬
‫האמינות של מערכת התמיכה שלו… אתה יודע?‬
‫אבא שלך מרד במשהו שהיה צריך למרוד בו,‬
‫ואתה גדלת במסגרת המרד הזה.‬ ‫-כן.‬
‫הוא נתן לך להשתמש בסמים כילד,‬
‫וזה… זה די דפוק!‬
‫חבול, אבל לא שבור.‬ ‫-כן.‬
‫והנה אנחנו. ״איך אני יוצא מזה‬ ‫בלי להרגיש שפספסתי משהו?״‬
‫אתה יודע.‬
‫יש משהו שאתה צריך להגיד לו?‬
‫אני פשוט לא רוצה…‬
‫אני לא רוצה לעשות את הדבר הלא־נכון.‬ ‫-כן.‬
‫כן.‬
‫פאפא.‬
‫תן לנו ״1, 2, 3״,‬ ‫שנוכל לבדוק את המיקרופון שלך.‬
‫מי?‬ ‫-״מי״. יופי.‬
‫מושלם.‬
‫כל עוד אנחנו נפגשים ומבלים יחד,‬
‫אני רק רוצה להישאר קרוב,‬
‫ולהתקרב יותר ויותר.‬
‫כן. רעיון מצוין.‬ ‫-אתה יודע?‬
‫התכוונתי לשאול אותך כל מיני שאלות על…‬
‫כל דבר.‬ ‫-כן?‬
‫אני בכלל לא ממש יודע‬ ‫איך לדבר על זה, אבל אני רק רוצה…‬
‫את נקודת המבט שלך…‬
‫לפני שנסיים.‬
‫יש משהו שאתה רוצה שהילד שלך ידע?‬
‫מה מצחיק?‬
‫בהמפטונס, לבן שלי יש בית וילד.‬
‫שני ילדים. שלושה ילדים.‬
‫וגילינו שאם אנחנו בוחרים‬
‫ימים שאין בהם אור טוב, זה טוב לנו…‬
‫כן.‬
‫כי עד שמצלמים את זה…‬
‫זה זמן טוב לעשות איזה סרט שאתה רוצה לעשות.‬
‫כשאתה לא כאן, בכאן ועכשיו,‬
‫לאן המחשבות שלך הולכות לרוב?‬
‫לתקופה מסוימת בזמן, או…‬
‫יש משהו שמעסיק אותך?‬
‫עד כמה שאני זוכר,‬
‫לפני שאני עונה לך,‬
‫הייתי אומר ש…‬
‫מחלת צ׳רלי פרקינסון.‬
‫יש לי את החלום הזה,‬
‫שאני עובדת בהרכב הג׳אז הזה,‬
‫ובאמצע סט מלא בגרוב,‬
‫איך שאני מתחילה את הסולו שלי,‬
‫אני נופלת ומתה‬
‫ממחלת צ׳רלי פרקינסון.‬
‫צדקת, בייבי.‬
‫אתה רואה שם עט?‬
‫עט?‬
‫אתה רוצה עט או עיפרון?‬
‫עט.‬
‫כן.‬
‫העט הידוע…‬
‫אתה אוהב עט ונייר.‬
‫אני יכול לפתוח לך אותו, אם אתה רוצה.‬
‫הנה.‬
‫תודה.‬
‫אתה משרבט?‬ ‫-כן.‬
‫יפה.‬
‫אה, ורוברט…‬
‫הוא…‬
‫קצת בלחץ, כי יש לו כל מיני פרויקטים אחרים,‬
‫אבל אפשר לראות שהוא מתמקד בזה.‬
‫כשהוא התקשר לבקש ממני…‬
‫הוא אמר ״תעשה את זה לאט״.‬
‫נפגשתם פעם?‬
‫מי, ג׳וניור ואני?‬
‫כן.‬
‫כן, אנחנו לומדים להכיר אחד את השני.‬
‫- קיבלתי חיסון נגד קורונה -‬
‫אז נחזור הביתה עוד מעט.‬
‫למרות שסיניור מנמנם קצת,‬
‫שניכנס ונשב שם קצת לפני שנצא?‬
‫כן.‬ ‫-טוב.‬
‫אז ניתן לסיניור לנוח, ו…‬
‫ואז נראה אותו…‬
‫בהמשך הדרך.‬
‫כן.‬
‫אני אוהב אותך, אבא.‬
‫לא הייתה לנו אג׳נדה מוגדרת בפרויקט הזה.‬
‫- אירוע משפחתי לזכר סיניור -‬
‫היה לי מושג איך הוא ייראה,‬ ‫ותמיד ידעתי שחלק ממנו יהיה על סוף חייו.‬
‫זה סיפור על אב ובן? לא נראה לי.‬
‫זה סיפור על החיים כאמן? לא יודע, אולי.‬
‫זה הרהור על המוות?‬
‫נראה לי שזה קצת הופך לזה,‬
‫ולא בקטע קודר, אלא פשוט…‬
‫״אנחנו כאן, אנחנו עושים דברים,‬ ‫ואז כבר לא.״‬
‫ואני אוהב אותו על מה שהוא עשה‬ ‫ועל מה שהוא לא עשה.‬
‫הוא בא!‬
‫יש לי הודעה אליכם.‬
‫שישה מילין בדיוק צפונית להר סקאג,‬ ‫בעמק הכאב,‬
‫חי שד מפלצתי ורשע.‬
‫שמו בינגו תחנת דלק מוטל צ׳יזבורגר‬ ‫עם רעש מטוסים בצד ותהיה גארי אינדיאנה,‬
‫והוא אוהב לפגוע באנשים.‬
‫כשדיברתי עם בינגו תחנת דלק מוטל צ׳יזבורגר‬ ‫עם רעש מטוסים בצד ותהיה גארי אינדיאנה,‬
‫הוא אמר לי מה הוא רוצה לעשות.‬
‫הוא רוצה לבוא הנה ולהרוג את כולכם.‬
‫אבל אמרתי לו ״בינגו, חכה רגע״.‬
‫והסיבה שאמרתי את זה היא שאני מאמין בכם.‬
‫אני מאמין שאתם יכולים לעמוד במשימה.‬
‫אני מאמין שאתם יכולים לעזור זה לזה.‬
‫אני מאמין שאתם יכולים להפוך‬ ‫את העולם הזה למקום שטוב יותר לחיות בו.‬
‫זהו זה.‬
‫תבחר קלף, אדון גריסר.‬
‫טוב, תחזיר אותו איפה שתרצה.‬
‫זה הקלף?‬ ‫-לא.‬
‫זה?‬ ‫-לא.‬
‫הנה הוא!‬ ‫-לא.‬
‫זה?‬ ‫-לא.‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין‬