‏ליבי החליטה שהיא רוצה להתארס איתך. ‏-באמת?
‏יש לנו כמה תנאים ברורים.
‏אתה עוזב את כל העניינים של הציור ‏ולא מתעסק בזה יותר לעולם.
‏שלום, קאופמן. אני החלטתי ‏שאני לא רוצה להציג את הציורים.
‏שיהיה לזוג הצעיר מזל טוב.
‏מזל טוב. ‏-מזל טוב.
‏אבל גיטי, היא אוהבת אותו ‏וגם הוא אוהב אותה.
‏זה דמיונות, ליפא.
‏בן אדם שאוהב מישהי, לא עוזב אותה פתאום.
‏אתה תיתן לרוחמי גט ונגמר הסיפור.
‏מתי קבעתם את הדיון? ‏-זה בית הדין קבע, לא אנחנו.
‏אני פוחדת מלפגוש אותו. ‏-את פוחדת שהוא ישתולל?
‏רואים שאף פעם לא פגשת אותו, אמא.
‏שלום.
‏[ביידיש] היית מאמין שצייר הפרא שלך
‏יהפוך להיות בן אדם? ‏-[ביידיש] מה הפשט?
‏הוא לא סיפר לך על התנאי שעשיתי לו?
‏תסיים מה שהתחלת.
‏אני הבטחתי לליבי שאני לא מתעסק בזה יותר.
‏בסדר, אז הבטחת.
‏אפשר לפרסם את התערוכה. ‏-זה אומר שאתה צריך לצייר עוד ציור אחד.
‏ממתי זה? ‏-מהיום.
‏אני לא רוצה לוותר על התערוכה הזאת.
‏אבל עליי כן?
‏[שיר פתיחה מתנגן]
‏♪ לאן הולכים פתאום כולם? ♪
‏♪ הכול נסוג ונעלם ♪
‏♪ רק המילים צפות, כולן ♪
‏♪ כולן ♪
‏♪ לאן אמשיך מכאן? ♪
‏♪ לאן? ♪
‏[רוחמי] אתמול פתאום לא הצלחתי ‏להיזכר בתווי הפנים שלך.
‏נבהלתי, אבל אז פתאום עלית לי בראש,
‏ממש מוחשי כל כך...
‏כאילו אתה לידי קרוב.
‏התעורר בי געגוע נורא. נורא ובכל זאת טוב.
‏מי קבע את המנהג הזה?
‏דווקא בשבוע הזה ‏שלפני החתונה עם כל ההתרגשות,
‏דווקא אז אסור לנו להיפגש?
‏לפחות אם היה מותר לי ‏לשמוע את הקול שלך בטלפון.
‏טוב, די, אני אפסיק לקטר לך.
‏מה שלומך אתה שם?
‏אצל דודה אסתר?
‏אתה מצליח גם ללמוד בתוך כל ההכנות?
‏חנינא שלי, אני לא רוצה לבקש
‏ואני מתלבטת,
‏כי אני יודעת שזה כואב לך...
‏אבל אם תרצה לכתוב לי למה אתם לא בקשר,
‏אתה ואבא שלך, אני אשמח.
‏[רוחמי] לפעמים אני שואלת את עצמי...
‏למה דווקא האנשים שאנחנו הכי אוהבים
‏הם אלה שהכאיבו לנו הכי הרבה.
‏אבל אולי אני לא יודעת, אולי צריך לסלוח.
‏יש הרבה כוח ביכולת הזו, לסלוח, ‏להמשיך הלאה, להתחיל מחדש.
‏אני בטוחה שהוא ישמח ‏אם תזמין אותו לחתונה שלנו.
‏וגם אני אשמח.
‏מדריכת הכלות שלי אמרה לי דבר מעניין.
‏אני חושבת עליו הרבה.
‏איש ואישה הם שני חצאים שמחכים להתחבר לאחד,
‏אבל בשביל שהחיבור שלהם יהיה שלם,
‏הם צריכים להיות קודם כול חצאים שלמים.
‏[ביידיש] אז תפעיל עליו לחץ, נו, ‏על מה אני מדבר? תאיים עליו.
‏[ביידיש] לאיים עליו? ‏אתה רוצה, תאיים עליו בעצמך.
‏מה אני יכול לאיים עליו? הוא כמו סביבון.
‏לבטל שידוך זה קשקוש בשבילו. ‏הוא מבטל שידוכים כמו גרביים.
‏[בעברית] אבל שאלת, שאלת בפירוש, אפשר לעשן?
‏מה אמרתי, אה? מה אמרתי?
‏בסדר, בסדר, בסדר, לא קרה שום דבר.
‏אני יכול לקבל על זה קנס ‏שאתה זורק לי ככה זבל מהחלון.
‏[נהג] אבל אתם, מה אכפת לכם אתם? ‏-צודק, לא אכפת.
‏[ביידיש] אז אתה לא הולך ללחוץ עליו?
‏אתה מרוצה, מה?
‏שלא רק הבן שלך מבטל שידוכים, ‏עכשיו גם הבת שלי.
‏אתה מבסוט, מה?
‏[ביידיש] אל תקשקש בקומקום.
‏אף אחד לא ביקש מכם לבטל שום שידוך.
‏היו לנו תנאים ברורים, שולם! תנאים ברורים!
‏הוא הבטיח שהוא עוזב את כל השטויות של הציור
‏והופך ליהודי רציני!
‏עשינו הסכם והוא דורך על זה, פאך!
‏הסכמים תעשה עם הלקוחות שלך.
‏אם הבן שלי לא טוב לך ‏כמו שהוא, זו בעיה שלך.
‏איזה מין דבר זה לעשות ‏תנאי לחתן? מה זה פה, קונגו?
‏מה שייך קונגו? רשעים ארורים.
‏רגע, תגיד לי רגע... ‏-מה?
‏זה אתה קשור לזה? ‏-מה הפשט אם אני קשור?
‏לא, לא, אני שואל. הוא התייעץ איתך על זה?
‏התייעץ? דיברנו, אתה יודע, אבא ובן.
‏ידעתי! זה הכול אתה!
‏מה, כאב לך לראות שאני מצליח ‏לעשות מהבן שלך בן אדם
‏אז באת ותקעת את האף שלך בגלגלים?
‏[בעברית] נהג, תעצור לי בבקשה.
‏לא אמרתם הר המנוחות? ‏-אני ארד כאן.
‏[ביידיש] נו באמת, נוחעם, מה עכשיו הצגות?
‏תעצור לי, בבקשה, תעצור.
‏[ביידיש] אני לא מחכה לך עם הקדיש.
‏אם אתה מאחר, תמצא לך מניין חדש.
‏[נאנח]
‏נו, מה יהיה היום?
‏בהחלט, בהחלט. אנחנו מתנצלים, שכחנו.
‏מי זה אנחנו? אתה לבד פה.
‏[שולם] הנה, אמא, הנה.
‏"גומלת חסד וצדקה". מה אפשר להוסיף כבר, מה?
‏מה אפשר להגיד יותר מזה? ‏-אז אל תגיד.
‏[שולם] אני אגיד רק משהו קטן, ברשותך, אמא.
‏הנה פה, על יד, נמצא גם הקבר של דבורה...
‏ופה באמצע, בין שתיכן,
‏[שולם] שתיים וחצי אמות של אדמה, ‏הזה שפה באמצע...
‏זה שלי, אמא.
‏שתיים וחצי אמות של אדמה ‏פה בירושלים בין שתיכן
‏ואני באמת ובתמים מרגיש יהודי בר מזל.
‏זה בשבילי, אמא, שווה יותר מכל הון שבעולם.
‏יותר מהבניינים והמשרדים
‏והמטוסים של האמריקאים והצרפתים ו...
‏והבלגים.
‏קיווע, אל תיקח ללב. הזמן ירפא וכו'.
‏נוחעם סיפר לך? ‏-דיברנו.
‏מה אני אגיד לך, ‏אם הוא רוצה לבטל, זו בעיה שלו.
‏לא, זו בעיה שלי.
‏לא אכפת לי מנוחעם.
‏את ליבי אני רוצה.
‏נו, ומה היא אומרת באמת? ‏-היא לא עונה לי כבר שבוע.
‏זהו זה. זה המצב, מה לעשות.
‏תשתה.
‏פטל משמש. זה טוב בשבילך.
‏בוא אני אספר לך משהו שלא ידעת על האבא שלך.
‏אתה שומע?
‏לפני שהכרתי את אמא שלך ‏עליה השלום והתחתנו וכו',
‏נפגשתי עם איזו מישהו אחרת.
‏לא חשוב השם. יוכבד גזונדהייט.
‏פעמיים ישבנו ודיברנו וכו' ‏וסיכמנו בינינו שאנחנו מתארסים.
‏ממש עמדנו להודיע להורים באותו ערב ממש.
‏יוכבד גזונדהייט בחורה דווקא מאוד מיוחדת,
‏מוצלחת גם, משפחה ליטאית מרחובות...
‏צאצאים של החפץ חיים או משהו כזה.
‏ומה קרה? ‏-הו, בדיוק.
‏אז אנחנו יושבים שם, ‏ממש עוד רגע הולכים לספר להורים,
‏ופתאום היא אומרת לי ‏שהיא רוצה שאחרי החתונה
‏אני אעביר את הפאות לאחורי האוזניים.
‏זהו.
‏שמעתי את זה, קמתי...
‏אמרתי לה,"כל טוב, מנוחה... יוכבד", והלכתי.
‏ככה? קמת והלכת? ‏-ככה בדיוק, בהחלט.
‏בחורה שמציבה לך תנאים, ‏היא לא באמת רוצה אותך.
‏אמא שלך עליה השלום ‏קיבלה אותי כמו שאני, ככה.
‏אבא, אתה אולי הספקת לשכוח,
‏אבל אמא הרבה פעמים אמרה לך כל מיני דברים.
‏בטח, היא הייתה מעודדת אותי ללמוד יותר...
‏להתקלח יותר...
‏להיות יותר נחמד לאנשים, כמובן.
‏אבל אף פעם, אף פעם ‏היא לא ניסתה לשנות אותי.
‏[ביידיש] מבין? ‏-אני שומע.
‏זה הכול.
‏חוץ מזה שחסכת לך את נוחעם בתור חותן...
‏ועל זה בטח שאין לך מה להצטער.
‏טוב, אני צריך לזוז.
‏לאיפה אתה הולך עכשיו באמצע הלילה? ‏-לסטודיו לעבוד.
‏הבטחתי לגמור משהו עד הבוקר.
‏[מגחך] טוב מאוד. כל הכבוד.
‏כל טוב, אבא.
‏[טלפון מצלצל]
‏[עקיבא] מה אתה חושב?
‏האמת, לא ממש משנה לי מה אתה חושב.
‏זה הציור הכי טוב שלי עד היום. ‏אני יודע את זה.
‏[נאנח]
‏הלו, נטלי? איזי קאופמן. מה שלומך? יופי.
‏תשמעי, נטלי, אני רוצה לעשות שינוי
‏בגרפיקה של ההזמנה לתערוכה החדשה.
‏זה עוד אפשרי, נכון? יופי.
‏אני רוצה להחליף את הציור.
‏נהדר, נהדר. אז תשלחי לי את שמוליק שיצלם?
‏יופי, יום נפלא. ביי, נטלי, ביי.
‏איך אומרים אצלכם, יישר כוח.
‏[מגחך]
‏כן, יישר כוח. ‏-יישר כוח, עקיבא, יישר כוח.
‏תודה, תודה, קאופמן, יישר כוח. ‏-נהדר.
‏אני דיברתי היום בבוקר עם ירון לונדון.
‏אתה יודע מי זה?
‏הוא מנחה טלוויזיה, יש לו תוכנית אקטואליה
‏והוא מאוד מאוד רוצה ‏לעשות כתבה על התערוכה שלך,
‏והוא שאל אותי אם הוא יכול לראיין אותך ‏וישר אמרתי לו אי אפשר...
‏אבל אחר כך חשבתי, בעצם, למה לא?
‏תשמע, זו במה מכובדת. ‏זה יעשה טוב לקריירה שלך.
‏אבל אם תגיד לי שאתה לא מוכן אני אבין את זה ‏כי אני יודע שאצלכם יש רגישות
‏לעניין הזה של התקשורת,
‏זה לא כמו אצלנו.
‏מי זה אצלכם? ‏-מה?
‏אני לבד כאן. ‏-אה, אוקיי, בסדר.
‏- לכבוד: חנינה טוניק -
‏- רוחמי וייס -
‏[חנינא] ברוך השם, רוחמי, ‏ברוך השם, בעזרת השם.
‏ברוך השם על מה שיש, בעזרת השם על העתיד.
‏קשה לי לכתוב מרוב התרגשות.
‏אני מדמיין אותך עכשיו ‏בשמלת כלה ואני כמעט מסתנוור.
‏ברוך השם, בעזרת השם.
‏את צודקת, וזה בגלל הכאב שלא ‏דיברתי איתך עליו, על אבא שלי.
‏אבל אולי לכתוב יהיה לי יותר קל.
‏אני אנסה.
‏הייתי בן 14 כשאמא שלי נפטרה.
‏כולם אמרו לו שהוא צריך להתחתן מהר מחדש
‏כי יהיה לו קשה לגדל אותנו לבד, ‏אותי ואת האחיות הקטנות שלי.
‏הוא התחתן ארבעה חודשים אחרי הלוויה שלה.
‏אחרי שהוא התחתן לא היה לי עוד מקום.
‏הייתי מסתובב שעות ‏עד שגיליתי לאיפה אני שייך,
‏בכל בית כנסת שיש בו פינה קטנה ‏וגמרא וסטנדר וקצת שקט.
‏חנינא. בוא, תיכנס, רוחמי לא נמצאת.
‏[חנינא] והוא, הוא היה אבא שלי ‏כל עוד אמא שלי הייתה בחיים,
‏אבל מהרגע שהיא הלכה לעולמה,
‏כאילו שמבחינתו הלכתי יחד איתה.
‏הייתי מזמין אותו ‏אם הייתי חושב שהוא יגיע לחתונה.
‏אני מפחד אפילו לנסות. זה כואב מדי.
‏ברוך השם, ברוך השם, בעזרת השם.
‏[ליפא] "והנה בנסיעתם במר נפשם על עיכובם
‏נתקשרו השמים בעבים ‏וירד עליהם הגשם מן השמים,
‏ממש גשם שוטף.
‏ובתוך כך תעו מן הדרך ‏והיה להם צער גדול מאוד.
‏ונסעו כך עד שבאו לכפר אחד ‏ומאוד נתקררו מן הגשם והרוח שהיה
‏ועמדו שם ללון.
‏ונתנו הסוסים שלהם לערל שירעה אותם בלילה
‏וציוו עליו שיביא הסוסים בהשכמה."
‏זהו, חיימ'קה? נמשיך מחר?
‏טוב. ‏-יופי.
‏[נאנח]
‏רוחמי. ‏-כן?
‏מה, מה קרה?
‏מה? מה קרה? על מה את חושבת?
‏לא יודעת.
‏איזה מין עולם זה.
‏מה קרה?
‏אבא של חנינא, הוא... כנראה לא יהיה בחתונה.
‏אבל למה? מה זאת אומרת?
‏הם לא בקשר כבר כמה שנים. ‏-אה, ממש לא בקשר?
‏חשבתי שזה רק זיווג שני וכל זה. ‏-כן.
‏אבל למה? מה קרה שם? ‏-לא חשוב. ככה יצא.
‏הוא לא רוצה קשר עם הילדים שלו כנראה.
‏לא, איזה שטויות זה?
‏אין אבא שלא רוצה קשר עם הילדים שלו.
‏אין אבא שלא חולם להיות בחתונה של הילד שלו.
‏אני גם לא חשבתי שאבא יכול לעזוב.
‏לא להיות בחתונה. ‏-לא הבנתי.
‏לא יודעת.
‏לא חשוב.
‏[טלפון מצלצל]
‏הלו? ‏-מה שלומך, הרב שטיסל?
‏זה זוסמן של החברה קדישא.
‏השלושים כבר היה אתמול. ‏-ידוע, ידוע.
‏לא בשביל זה אני מתקשר. ‏-נו?
‏אתה שומע, התקשר איזה צרפתי ‏והוא רוצה לקנות את הריבוע שלכם.
‏מה? איזה ריבוע? ‏-חלקת הקבר שלכם.
‏הקבר הפנוי שם בחלקה ויש לו שם ‏איזה עניין עם הנוף שם או משהו.
‏אל תעשה ממני צחוק, זוסמן. ‏-מה צחוק? חס ושלום, ברצינות.
‏מה ברצינות?
‏אתה חושב שאני אמכור את הקבר שלי
‏שמוכן לי על יד אשתי עליה השלום ‏ועל יד אמא שלי עליה השלום?
‏בסדר, חשבתי שזה מה שתענה, ‏אבל אמרתי בכל זאת,
‏אחד עשרה אלף דולר, צריך לבדוק את זה.
‏אחד עשרה אלף דולר? ‏-זה מה שהוא מציע.
‏שום דבר. גם לא בשביל מיליון דולר.
‏[נאנח]
‏בשורות טובות, רב שולם. ‏-כל טוב.
‏[אישה] עקיבא שטיסל? תיכנס לאולפן ‏עוד שתי דקות, בסדר?
‏[נאנח]
‏[ממלמל]
‏ליבי, אני מקווה שתסכימי ‏לשמוע את ההודעה הזאת.
‏אם את שומעת אותה בזמן הקרוב, ‏אז אני נמצא בטלוויזיה.
‏בערך בחמש אני מדבר כאן.
‏כל כך מוזר פה בטלוויזיה.
‏בקיצר, אם את שומעת את ההודעה ‏בזמן הקרוב, אז תדליקי.
‏יש לך שם במלון טלוויזיה, נכון?
‏זהו.
‏אני מתגעגע אלייך. מאוד מאוד.
‏זהו. להתראות.
‏לא שכיח למצוא אמן שהוא גם צעיר מאוד,
‏גם מוכשר מאוד וגם חרדי.
‏שלום לך, עקיבא שטיסל. ‏-שלום שלום.
‏בסוף השבוע הקרוב תיפתח
‏באגף החדש של מוזיאון ישראל תערוכת יחיד,
‏תערוכת יחיד ראשונה יש לומר, של ציוריך. ‏-כן.
‏עוד רגע אנחנו נשמע איך קורה ‏שצייר צומח מתוך החברה החרדית
‏ששולט בה הציווי ‏"לא תעשה לך פסל וכל תמונה"...
‏אבל קודם הייתי רוצה ‏לשאול אותך על ציור מסוים,
‏זה שנמצא ברקע שלנו.
‏אם צעירה מניקה את בנה,
‏והדבר הראשון שעולה על הדעת הוא
‏האסוציאציה היא לתמונות הנוצריות ‏של האם הקדושה, מריה,
‏מיניקה את בנה ישו,
‏וזה כשזה יוצא ‏מתחת לידיו של צעיר חרדי,
‏יש פה אולי אמירה מעניינת... ‏-מה? לא, לא.
‏סליחה, סליחה שאני קוטע אותך. זה לא קשור.
‏אין פה שום דבר נוצרי, ממש לא.
‏גם לא חרדי.
‏זה...
‏זה פשוט זיכרון שלי.
‏זיכרון אישי? ‏-כן.
‏בכל ציור יש ניסיון להפוך את ההווה,
‏את מה שקורה עכשיו מול העיניים, לזיכרון.
‏אמ...
‏והציור הזה זה בעצם...
‏זה זיכרון של זיכרון.
‏התינוק בציור זה אני...
‏אבל זה גם הבן שלי. ‏-אני לא בטוח שאני מבין.
‏התינוק בציור הזה הוא אתה?
‏והאישה היא אמך? היא בעצם האמא שלך?
‏אפשר לומר, גם, אבל גם לא.
‏[ירון לונדון] תגיד, איך בכלל קורה ‏שבחור חרדי שגדל במאה שערים
‏הופך יום אחד לצייר פיגורטיבי ‏שמציג תערוכה במוזיאון ישראל?
‏זה לא עניין...
‏קודם כול אני לא גדלתי במאה שערים ‏אלא בגאולה.
‏זה קרוב, אבל זה שתי שכונות שונות.
‏ואני התחלתי לצייר עוד ‏כשהייתי ילד, ציירתי הרבה שנים.
‏ולפני שנה, שנה וחצי בערך, אני עזבתי את זה.
‏אני חשבתי שאני לא אחזיק יותר מכחול בחיים. ‏-ומה קרה?
‏אני פגשתי מישהי. ‏-אה...
‏[עקיבא] מישהי מיוחדת...
‏והיא החזירה לי את הרצון לצייר...
‏את הרצון בכלל.
‏[צליל חיוג]
‏שלום. ‏-[בטלפון] כן?
‏זאת משפחת טוניק? ‏-כן.
‏אפשר לדבר עם הרב טוניק? ‏-כן, מדבר.
‏שלום שלום, אתם לא מכירים אותי,
‏אולי שמעתם.
‏קוראים לי רוחמי, רוחמי וייס. ‏-כן, שלום.
‏אני ה...
‏הכלה של חנינא.
‏חנינא הבן שלי?
‏כן. אנחנו מתחתנים בעוד שלושה ימים.
‏אה, אני... אני מתרגש לשמוע את זה מאוד.
‏אני שמחה לשמוע.
‏מה השאלה? כל השנים אני מתפלל ‏על חנינא שלוש פעמים ביום.
‏עכשיו אני אתפלל גם עלייך. ‏-[מצחקקת] תודה, תודה רבה.
‏אני מתקשרת כי חשוב לי...
‏חשוב לנו מאוד שתגיעו לחתונה.
‏ככה? ככה חנינא אמר?
‏אני מתכוון, הוא ביקש ממך לדבר איתי?
‏לא.
‏אבל אני יודעת שהוא מאוד ישמח גם.
‏כמובן, מה השאלה.
‏אני כמובן מאוד רוצה להיות בחתונה שלכם.
‏אז אתה תגיע? ‏-בוודאי, אני אגיע.
‏אני אגיע וגם אחים של חנינא יבואו.
‏יופי, אז מה אתה אומר שניפגש ונעשה היכרות
‏ואני אתן לך את ההזמנה?
‏אני מאוד מודה לך.
‏שלוש פעמים ביום אני חושב עליו בתפילה,
‏שלוש פעמים ביום.
‏שלום, אבא.
‏כל גאולה.
‏כל גאולה מדברת מזה שהבן ‏שלי מצייר את אמא שלו כמו...
‏כמו פרוצה בשוק.
‏כמו פרוצה בשוק!
‏אני לא ציירתי ככה את אמא.
‏ועוד מספרים לי שאתה מתראיין על זה?
‏אתה השתגעת לגמרי? ‏-מי סיפר לך?
‏תגיד לי, איך אתה לא מתבייש, ‏תגיד לי? בשביל מה?
‏מה האמא הצדיקה והמסכנה שלך עשתה לך?
‏אתה ראית בכלל את הציור? זה לאו דווקא אמא.
‏אני גם אמרתי שם בריאיון שזה... ‏-[צועק] די! אל תמכור לי לוקשים!
‏אני לא צריך לראות בשביל להבין!
‏בטח שלא, כי אתה כבר יודע הכול.
‏זו ההזמנה לתערוכה.
‏אני בדיוק עמדתי לתת לך אותה.
‏אני לא חשבתי שזה יהיה במעמד כזה, אבל מילא.
‏הנה, זו ההזמנה לתערוכה. הציור מופיע עליה.
‏אני גם אשמח שתבוא, דרך אגב.
‏[זורק את ההזמנה]
‏אני מבקש ממך שתפתח את זה ותסתכל.
‏[נושף]
‏נו?
‏מישהו בכלל יכול לזהות שזו אמא?
‏זה ציור, אבא, זה לא החיים.
‏תבין כבר, קיווע, ‏אין דבר כזה. זה הכול החיים.
‏הכול, הכול, הכול זה החיים ‏ומה שאנחנו עושים איתם.
‏אתה יודע שהיא פעם ‏בכתה לילה שלם, האמא שלך...
‏לילה שלם...
‏בגלל שהמטפחת שלה קצת החליקה לה מהשיער
‏בזמן שהיו אצלנו אורחים?
‏אני הייתי אחר כך צריך לנחם אותה
‏ולהבטיח לה שאף אחד לא שם לב וכו'.
‏לילה שלם היא בכתה בגלל זה.
‏אתה הולך מיד ומביא את התמונה ‏של אמא שלך זיכרונה לברכה,
‏אתה שומע אותי?
‏זה לא יהיה בשום תערוכה שבעולם.
‏לא, אבא.
‏מה אמרת? ‏-אמרתי שלא.
‏אני לא מחזיר את הציור.
‏נוחעם צדק. אני טיפש שלא הבנתי את זה.
‏כשאתה מצייר, לא אכפת לך משום דבר.
‏אתה מכרת אותנו, קיווע.
‏מכרת אותי ואת אמא ששוכבת בקבר.
‏ובשביל מה?
‏זו תחנת הדלק הזאת? ‏-כן.
‏אבל הקדמנו קצת, יש עוד חצי שעה.
‏[נאנחים]
‏הוא יגיע בזמן והכול יהיה בסדר, רוחמי. ‏-בטח, אני יודעת.
‏בא לך לנהוג קצת?
‏מה? ‏-למה לא? אני אלמד אותך קצת לנהוג.
‏ממם?
‏סיבוב קצר, מה רע?
‏השתגעת, אבא? ‏-מה?
‏ואם יתפוס אותנו שוטר? ‏-לא יתפוס אותנו שוטר.
‏את יודעת כמה פעמים נתתי לאמא שלך לנהוג
‏בימים שעוד היה לי אוטו?
‏באמת? ‏-כן.
‏אמא? ‏-כן.
‏[צוחקים]
‏אבל אל תגידי לה על זה אף מילה, את שומעת?
‏נהגת מירוצים.
‏[צוחקים]
‏- משפחת טוניק -
‏אוי...
‏את רוצה שנחכה עוד קצת?
‏לא יודעת.
‏אולי אין טעם.
‏אולי נתקשר אליו עוד פעם?
‏לא רוצה.
‏רוחמי, זה קצת מאכזב, אבל זה לא העיקר.
‏אז מה העיקר?
‏העיקר זה שחנינא אוהב אותך ‏ושאתם הולכים להתחתן...
‏ושהכול יהיה בסדר, תסמכי עליי.
‏למה שאני אסמוך עליך? ‏-מה, את כועסת עליי?
‏מה אני עשיתי עכשיו?
‏לא רק אתה.
‏כולכם.
‏[מתניע]
‏נו, איך היה?
‏[נאנח בכבדות]
‏אמא. ‏-כן?
‏[רוחמי מושכת באף]
‏סלחת לאבא?
‏סלחת לו בלב שלם?
‏בלב שלם?
‏אני בכלל לא יודעת ‏אם יש כזה דבר בעולם, לב שלם.
‏[רוחמי] חלמתי בלילה חלום נורא.
‏התעוררתי.
‏בשנייה הראשונה רציתי לקום ‏ולגשת למעקה של עזרת הנשים,
‏כמו בלילות הראשונים שלנו.
‏לפעמים הייתי ‏מתעוררת באמצע הלילה,
‏מסתכלת עליך, ‏מקשיבה לניגון שלך כשאתה לומד,
‏וחוזרת למיטה כדי לישון.
‏אבל אז הבנתי שאני בבית שלי, ‏במיטה שלי, לבד.
‏לפעמים אנחנו סולחים מהר מדי, חנינא.
‏דברים כל כך שבירים.
‏פתאום, ברגע אחד, אתה נעלם לי מהמחשבות.
‏אני לא מצליחה להיזכר בך,
‏ואז אני פוחדת נורא שלא תחזור יותר.
‏אתה יודע כמה אתה יכול ‏לקבל היום בשביל אגריפס?
‏[פצפוץ] ‏-הון עתק.
‏לפי דעתי, אתה יכול לקבל עליו ‏כפול מכל מה שתקבל
‏על כל הסריה של הסירות.
‏זה משהו אחר, זה עולם אחר לגמרי.
‏[פצפוץ]
‏קאופמן, שמי שטיסל. אני אבא של עקיבא.
‏כמובן, אני זוכר, שלום. ‏-[פצפוץ]
‏הציור הזה, אני רציתי להגיד לך
‏שאני לא מסכים שתראה אותו לאף אחד.
‏מה זאת אומרת? זה ציור, זה לא...
‏זאת אשתי עליה השלום.
‏היינו נשואים יחד 40 שנה.
‏יש לנו שישה ילדים ו-32 נכדים
‏ואין שום סיבה שהיא תהיה ‏פה בחנות ולא בשום מקום אחר.
‏[נאנח] ‏-[פצפוץ]
‏שב בבקשה.
‏[פצפוץ]
‏תראה, אדון שטיסל, אתה מוכרח להבין.
‏כמו שהיא הייתה אשתך, ‏היא הייתה גם האמא של עקיבא.
‏עקיבא הוא אמן, אתה צריך להבין את זה.
‏כן, אמן, ודאי שאני מבין.
‏רק כסף. זה מה שמעניין אותך? רק כסף?
‏כמה אתה רוצה? ‏-זה לא העניין, הרב שטיסל.
‏אל תקשקש בקומקום ואל תקרא לי הרב שטיסל.
‏כמה אתה רוצה בשביל הציור? ‏-נו, באמת.
‏תגיד מחיר, נו. ‏-אני מצטער, זה לא למכירה.
‏אתה לא מוכר פה ציורים?
‏אני מוכר, אבל הציור הזה ‏מככב הערב בתערוכה של הבן שלך.
‏[שולם נאנח]
‏רגע, אל תגיד לי ‏שהוא לא עדכן אותך בעניין הזה.
‏עדכן אותי. ‏-[פצפוץ]
‏הוא עדכן אותי.
‏גם את כל עם ישראל הוא עדכן.
‏וזהו, אז כל הציורים כבר שם, עקיבא כבר שם,
‏אני עוד שעה נוסע עם הציור הזה לשם
‏ואתה יכול להיות גאה בבן שלך.
‏הוא דיבר דברים נהדרים ‏בריאיון איתו בטלוויזיה.
‏באמת אתה יכול להיות גאה.
‏אני אתן לך בשבילו אלף שקל.
‏[נאנח]
‏תראה, זה לא עניין של כסף, ‏וגם אם היית קונה את הציור,
‏עדיין הוא היה צריך להיות ‏תלוי בתערוכה הערב.
‏[פצפוץ]
‏די עם זה!
‏ואם אתה יכול לא לחייך, אז גם כן.
‏יישר כוח.
‏תשמע חד וחלק...
‏אני לא מוכן שהציור הזה יהיה תלוי ‏בשום מוזיאון, אתה מבין אותי?
‏אני מבין,
‏אבל כמו שאמרתי...
‏אחד עשרה אלף דולר. ‏זה מה שאני אשלם לך בשבילו.
‏שטויות. קבר זה שטויות.
‏מה שחשוב זה מה שחשוב.
‏[נאנח]
‏איי איי איי, תראי איזה בניינים יפים, ‏רשעים ארורים.
‏מאיפה מצב הרוח הטוב הזה, אבא? ‏-אני? אני תמיד שמח, שטרצאלע.
‏לא, אתה לא.
‏נו, נו, בסדר, אני אספר לך.
‏את יודעת לשמור סוד? ‏-נגיד.
‏האח הגדול שלי, הדוד שלך,
‏הוא עקץ אותי שם ‏בשלושים של הבובע בהר המנוחות.
‏מה הוא אמר?
‏שהוא מספיק לו שיש לו שתיים וחצי ‏אמות של החלקת קבר שלו
‏ליד הבובע ודבורה ועוד כל מיני שטויות. ‏-נו?
‏ושהשתיים וחצי אמות האלה יותר טובות לו
‏מכל הבניינים של בלגיה, בלה, בלה, בלה. ‏-נו?
‏אז זהו...
‏כבר אין לו שתיים וחצי אמות.
‏[צוחק]
‏הכול דיבורים.
‏הוא מכר אותן.
‏ברגע שהציעו לו קצת כסף, הוא תכף מכר אותן.
‏אני לא מבינה. ‏-מה יש פה להבין?
‏הוא יודע טוב מאוד לדבר, ‏אבל כשזה מגיע לתכלס,
‏הוא לא יותר טוב ממני בשום דבר.
‏רגע, מאיפה אתה יודע שהוא מכר את הקבר?
‏כי אני מכיר מקרוב ‏את זה שקנה ממנו בעילום שם.
‏[במבטא צרפתי] "שלום, אני מפריז ‏ואני מעוניין בקבר בהר המנוחות."
‏[נוחעם צוחק]
‏איך?
‏מה יש לך? זה הגיע לו.
‏אבל למה זה הגיע לקיווע? למה זה הגיע לי?
‏על מה את מדברת, שטרצאלע?
‏גם אתה וגם הוא עם הריבים ‏המטופשים האלה שלכם...
‏איזה ריבים? מה יש לך פתאום? ‏-הרסתם לנו את מה שהיה לנו
‏בגלל הריבים האלה שלכם,
‏הריבים המטופשים שלכם.
‏ליבי, על מה את מדברת? ‏אני פעם הרסתי לך משהו?
‏אני יודעת שאתה ‏אוהב אותי, אבא, ושאני יקרה לך...
‏אבל...
‏אני לעולם לא אצליח לחיות ככה,
‏ואני לא אמצא את מה שאני באמת רוצה אם...
‏טוב, טוב, די, די, את עייפה ‏או משהו, את מדברת מבולבל,
‏שום דבר אי אפשר להבין.
‏אני רוצה לחיות איתו, אבא.
‏עם קיווע. כמו שהוא.
‏הוא טוב בשבילי, אני יודעת את זה.
‏ואני סומכת עליו ואני רוצה שהוא יצייר,
‏זה לא מפריע לי, להפך.
‏[גיטי מתנשפת]
‏[בוכה]
‏[מתנשפת]
‏[בוכה]
‏[טלפון מצלצל]
‏הלו?
‏ליפא.
‏מה קרה? איפה את?
‏אני צריכה אותך, ליפא.
‏אני צריכה אותך.
‏אני סולחת לך.
‏מה?
‏אני סולחת לך.
‏ואני אוהבת אותך.
‏רוחמי.
‏השתגעת? אסור לנו להיפגש עד החתונה.
‏לא אכפת לי. ‏-בטח שאכפת לך.
‏יותר אכפת לי שאת מפחדת.
‏אני מבטיח לך, רוחמי...
‏אני מבטיח לך, אני לא אעזוב. אף פעם.
‏לא אותך ולא את הילדים שלנו אף פעם, אף פעם.
‏בעזרת השם. ‏-ברוך השם ובעזרת השם.
‏ברוך השם ובעזרת השם.
‏להתראות מחר. ‏-להתראות.
‏השטעטל החרדי במאה ה-21
‏מקבל בציורים של עקיבא שטיסל ‏ביטוי מאוד ייחודי.
‏אני גאה ושמח לעמוד פה יחד איתכם
‏ולחנוך את התערוכה הראשונה שלו.
‏אני חושב שיש לנו פה אמן פורץ דרך.
‏אני לא מתכוון פורץ דרך בשדה האמנות הכללי,
‏אלא פורץ דרך משלו.
‏אמן שמסתכל על העולם המאוד ‏ייחודי שממנו הוא בא במבט מפוכח.
‏הוא לא עושה אידאליזציה בשום צורה.
‏הוא לא מסתכל במבט חיצוני אקזוטי,
‏הוא מסתכל על הדברים, מעלה אותם על הקנבס
‏וזה חי וזה רוטט וזה כואב וזה נוגע ללב.