אל תלמידי :חטיבת הביניים ויטוויל
לאחרונה נודע לי מחבר .על פרויקט אטבי הנייר שלכם
הסיפור כל כך נגע לליבי .כך שהתחלתי לדמוע
התחלתם במסע שמתחיל במוח .ומסתיים בלב
שישה מיליון יהודים לעולם לא ,ירקדו, יאהבו, ישירו או ילמדו עוד
אבל נשמותיהם של שישה מיליון ,היהודים ייזכרו ויכובדו
בזכות בית הספר הקטן .שלכם בוויטוול, טנסי
ובזכות הסובלנות והאהבה .שקיימת שם
אטבי נייר
תרגום - תמיר פסטרנק
.שמי לינדה הופר
חייתי כאן בוויטוול, טנסי .כל חיי
ואני מנהלת את חטיבת הביניים .כבר תשע שנים
הרבה אנשים אמרו שהעיירה הקטנה שלנו
היא לא המקום שייקרה .פה מה שקרה
.אני מניחה שאני יכולה להבין את זה
,סביר להניח שרוב האנשים ,שמגיעים לויטוויל
.לא יתרשמו בצורה יוצאת דופן
זו עיירה מאוד כפרית, כ 24 מיילים .צפונית מערבית לצ'טנוגה
...יש בעיירה רק שני רמזורים
,כמה תחנות דלק... .ושני מסעדות
ויטוויל היתה קהילת .עובדי מכרות פחם
,ואז לפני כ- 30 שנים ,היתה לנו תקרית כואבת מאוד
ותעשיית כריית פחם .פשטה את הרגל
,אז עכשיו אנחנו, מה שנקרא .קהילה בדיכאון
,אבל תן לי לומר לך משהו ;אנחנו לא בדיכאון
.אנחנו מסכנים, אנחנו מסכנים מאוד
אבל תן לי לספר לך .על הילדים שלנו
.יש לנו ילדים נפלאים
,הם רוחשי כבוד ,הם מתחשבים
...הם אכפתיים
.אבל הם מאוד הומוגנים
אנחנו קהילה של 1600 אנשים, עם .זאת, אין לנו גיוון
,אין לנו אנשים יהודיים ,לא קתולים
ובבית הספר שלנו, יש לנו רק .חמישה ילדים שחורים וילד אחד היספני
.אנחנו דומים זה לזה
וכאשר מגיע מישהו ,שלא דומה לנו
.אין לנו מושג מה לעשות
.אז, בשנת 1998, התחלנו בהרפתקאה
.זו לא היתה משימה גדולה
.זה היה צריך, הצורך שלנו
אנחנו מחפשים אחר פרויקט .שיכלול סובלנות ומגוון
אז גברת הופר גברת הרפר ,שלחה אותי לכנס בצ'טנגונה
הלכתי לכנב הזה והשתתפתי .בהרבה הרבה הרצאות
כדי לנסות למצוא את הפרויקט .שיתאים לצרכים שלנו
,אז הוא חזר אלי ,והוא אמר
את יודעת, אם אנחנו נלמד" ,על השואה
תחשבי על כל הדברים . "שאנחנו יכולים ללמוד
.וודאי נוכל ללמוד על הרשע
ואנחנו נוכל ללמוד על תרבות
.שהיתה שונה לחלוטין משלנו
,אז שאלתי את סנדרה רוברטס
שהיא המורה לאומניות .'לכיתות ח
.אם היא רוצה לעזור
,כאשר שמעתי על הפרויקט .אני מאוד התרגשתי
לא יכלתי לומר "כן" יותר .מהר מכפי שאמרתי
ישבנו והחלטנו שהמטרה שלנו תהייה
ללמד את הילדים מה קורה
כאשר חוסר סובלנות משתלט .וכאשר דעות קדומות לא נבדקות
...אז זה מה שרצינו לעשות
ללמד את הילדים שלא כולם לבנים ופרוטסטנטיים
.ולא כולם גרים בקהילה כפרית
שם הם מוגנים ואהובים .ואכפת למישהו מהם
,זה כל מה שרצינו לעשות .רק דבר יפה ופשוט
כיתת לימוד על השואה, אוגוסט 2001
הדבר החשוב הוא התובנות .שהולכים ללמוד מהפרויקט
כמה חשוב להתייחס לאחר בדיוק .כפי שאתה רוצה שיתיחסו אלייך
בואו נדבר קצת על .מה שיקרה היום
,בשנה הראשונה שהיתה כך אני זוכר, ב 1998
.היה רק את פרויקט השואה
,המורים לא ידעו הרבה
אבל הם ניסו ללמד את .הילדים את מה שהם ידעו
הם קראו ספרים, הסתכלו .על קטעי וידיאו, ראו תמונות
הם פשוט ניסו לעשות .כמיטב יכולתם
אבל אני רוצה להזכיר לכם לפני שאנחנו מתחילים
שמה אנחנו הולכים ללמוד ...בפרויקט הוא מאוד, מאוד קשה
כמובן שאחד הדברים הראשונים שהילדים היו צריכים ללמוד
ואחד הדברים שהיה הכי קשה בשבילם לתפוס
זה שהיטלר רצח .שישה מיליון יהודים
הרעיון של אטבי הנייר ,הגיע כאשר תלמיד אמר
?מה זה 6 מיליון" . "אני מעולם לא ראיתי 6 מיליון
:מיס הופר אמרה ובכן, גם אני לא ראיתי"
,אם תוכל למצוא משהו שניתן לאסוף ."נוכל למדוד את זה
אז הסטודנטים התחילו ...לחקור באינטרנט
.הם גילו שאטבי הנייר הומצאו בנורבגיה
.מעולם לא ידעתי את זה
הם גם גילו שנורווגים השתמשו באטבי נייר
.כסמל במהלך השואה
,בשנות ה-40 של המאה ה -20 נורווגים ענדו אטבי נייר על הצווארון שלהם
כדי לזכור את האנשים .שהיו בשואה באותו הזמן
היהודים היו נאלצו לענוד כוכב ,כדי שאנשים יידעו שהם יהודים
כך שהנורווגים ענדו את אטבי הנייר .כדי לסמל שקיימת עוולה
,כי אם הם היו מדברים על זה
ככל הנראה שהם היו נרצחים .או מובלים למחנות ריכוז
,הם באו, והם אמרו
אנחנו יכולים לכתוב מכתבים" לאנשים שאנחנו מכירים
ולבתי ספר אחרים" ,ולאנשים מפורסמים
ולראות האם הם ישלחו ? "לנו נייר
."מיס הופר אמרה: "בטח
.אז התחלנו לשלוח מכתבים
קיבלנו כמה מטום הנקס ומביל קוסבי
(מהנשיא לשעבר בוש (האב
והנשיא לשעבר ביל קלינטון .והנשיא בוש
טום בוסלי-שחקן) "סטודנטים יקרים: סלבריטאים) ,לא תמיד קוראים את מכתבי המעריצים שלהם
.מאחר והם חושבים שזה בזבוז זמן"
כמו כן, גם אני אשם בכך שאני" ,לא קורא את כל מה שמגיע לשולחני
אני בהחלט שמח שאני" .קראתי את המכתב שלך
היה לי מאוד קשה המסביר" לכל אחד משבע הנכדים שלי
.על העיניין הזה של השואה"
.אני יהודי"
כל השחיתות הזו שהתרחשה" במחנות הריכוז
הלמה בי כאשר ראיתי את התמונות"
של הזוועות שהתבצעו" .לעם היהודי
התמונות האלה עדיין" .חיות בזכרון שלי
.אני שולח לכם אטב נייר אחד"
.זה האטב נייר שלי"
בעתיד, אני אזכור את הפרויקט שלך"
כל פעם שאתקל" ,באטב נייר
,וזה יהיה סמל למה שאתם" .הסטודנטים, ניסיתם לממש
.אני נרגש מהמאמצים שלכם" .תבורכו
."טום בוסלי
,אם מדובר על חטיבת ביניים 'אני מניח שמדובר על כיתות ח
"לתעמולה אין כל קשר לאמת"
...והדירבון שהם קיבלו מהמורים שלהם
צריך לשבח את כולם .על מה שהם עשו
כשהגעתי לכאן, אני לא ,ממש ידעתי על זה הרבה
זה טוב להיות חלק ממשהו גדול
.וללמוד עוד על השואה
'מידי שנה, תלמידי כיתות ח .משלימה את עבודתם של תלמידי השנה הקודמת
אחד הדברים שמניעים את דייויד ואותי
הוא לראות את התובנות .שכל קבוצה מביאה לפרויקט
.טרי לין יושבת שם בשקט
?למה רצית להיות חלק מזה
כי אני יודעת שאת מתאמנת להיות מעודדת כל אחר הצהריים
ועוד דברים שאת ,עושה בחיים שלך
.זו הולכת להיות מחוייבות ענקית
רציתי לעשות את זה כי אני חושבת שזה יעזור לכולם
לעצור ולוודא שהם מכירים מישהו
,לפני שהם מתחילים לחשוב ולומר
ואני יודעת שאני יעשה את זה, ואני .חושבת שהקבוצה הזו באמת עזרה לי
...טוב מאוד
,כאשר התחלתי את הפרויקט
האדם שהייתי הוא .לא אותו האדם שאני כיום
.זה מה שאתה עושה עם הכריזמה הזו
הייתי מורה חדשה שמנסה לקדם את הקריירה שלה
ולהבין את סגנון ההוראה שלי ,ומה הכי טוב בשבילי
לא בהכרח מה הכי .טוב עבור הילדים
אני חושבת שאתה מתחיל להיות שקוע ,במה שאתה יכול לעשות על מנת לקדם את הקריירה
.אתה חושב רק על עצמך
.שמועות. כולנו יודעים על מה מדובר
כולנו היינו מעורבים בשמועה .אחת או שניים במהלך החיים שלנו
האם זה משנה, הדרך בה אנשים חושבים עלייך
?וחושבים עליי
.אה, כן, כן
,כאשר הפרויקט התחיל היו לי דעות קדומות בהרבה נושאים
והייתי ממהר לשפוט אנשים .מגזעים שונים
הייתי אדם טיפוסי מהדרום .שממהר לשפוט וממהר לתת סטראוטיפ
בתור מורה, אני מניח שאני הקשבתי למה שכולם אמרו
על ילדים בגיל הזה וכנראה היו לי דעות קדומות
.על הנערים בכיתה שלי
.לא השכלתי ללמוד מהם
הייתי אומר להם מה שרציתי .שהם יידעו, וזהו זה
אנחנו הולכים להפיק .פוסטרים מגניבים
הילדים הללו באמת רצו .להבין את העוצמה של השואה
זו הסיבה שהקבוצה השנייה בסתיו 1999
הוסיפה את פרויקט אטבי הנייר .למפגשים השבועיים שלהם
וכאשר המכתבים ואטבי הנייר .התחילו להגיע, נראה שזה תפס
המשלוח הראשון .כלל 100,000 אטבי נייר
,הם היו מאוד נרגשים .נראה שזו היתה התחלה טובה
קיבלנו את זה במשלוח אחד גדול
,מאדון מקליפורניה .מעצב התכשיטים
,והוא התקשר והוא היה מאוד נרגש אז במשך שבועיים
היינו מאוד נרגשים: "יש ."לנו 100,000 זה מתקדם מהר מאוד
.8,830
ואז הגיע ההפוגה הגדולה
עברו שבועות .וקיבלנו רק שני מכתבים
וזה באמת קשה ,לשמור על אופטימיות
,לשמור על ההתלהבות שלך .ושל עוד 27 נערים
ניסינו לשחק עם המספרים ולחשב
כמה זמן ייקח לנו .להגיע ל- 6 מיליון בקצב הנוכחי
,הבנו שזה ייקח לנו 10 שנים .היינו בשוק
.ידענו שאין לנו כל כך הרבה זמן
,סנדי ואני ישבנו והסתכלנו אחד לעבר השני ואמרנו: "טוב, אם רק נוכל לאסוף
מליון וחצי עבור הילדים שנרצחו"
."זה ייחשב כהצלחה לפרויקט"
לקראת סוף שנת 1999, אני מניח .שהפרויקט יכול היה ללכת לאחד משני כיוונים
אבל אף אחד לא היה מוכן .לוותר על הרעיון
למרבה המזל, זה הזמן בו .פיטר ודגמר שרודר הגיעו
?אלכוהול, איך זה נקרא
(הו, "אור ירח" (סוג של משקה חריף - "כן, "אור ירח -
או, אלוהים, כיצד אוכל לתאר את ?פיטר ודגמר שרודר
.זוהי רק ההתחלה כעת
.הם פנו אלינו באוקטובר 1999
,קראנו את המכתב ,חברה שלהם
ניצולת שואה בת 94 ,ששמה לינה גיטר
,קראה על הפרויקט שלנו באינטרנט
,והיא אמרה ."זאת המשימה שלך"
שנינו עיתונאים, ואנחנו חיים .בארצות הברית כבר 20 שנים
.אנחנו כתבים של הבית הלבן
.כן, חטיבת ביניים ויטוויל
עם הזמן התחלנו להרגיש .שייכים למדינה הזו
?האם כאן הם משחקים כדורגל
.כן, שם
."קדימה נמרים", "קדימה נמרים"
כעיתונאים, תמיד אתה כותב .על נושאים שליליים
,ואז כאשר אתה מזדקן, כמונו .קיימת הסכנה שתהפוך להיות ציני
.ושכבר לא תאמין במעשים טובים
.בהתחלה, לא היו הרבה אטבי נייר
הם רק התחילו .לאסוף אותם
ראינו את זה ואמרנו: " בסדר עלינו .לעזור לילדים, אנחנו יכולים לעשות את זה
.וגם הגרמנים צריכים להיות מעורבים
ניסינו לדבר עם מספר אנשים ,מבית הספר
?ושאלנו: "האם אנחנו יכולים לבוא ? "האם נוכל לבקר אתכם
."אז, הם אמרו, "בטח
אולי זו לא היתה חוויה ,רק עבורנו
זו היתה חוויה .גם לילדים
,בגלל שלילדים לא היה מושג, כמובן .איך גרמנים נראים
,הם שאלו את המורה שלהם ?איך גרמנים נראים"
? "האם הם שונים מאיתנו
,ואז הגענו
,ואחר כך הם אמרו לנו ."אתם נראים די נורמאלים"
שכחנו מהעבודה השגרתית שלנו .מיד כאשר ראינו את הילדים
...איך אתה יכול להיות ,להתעסק בעבודה שלך
כאשר ילדים מוזרים ,בני 13 או 14 או 15 שנים
,שמעולם לא ראית בחייך
?מחבקים אותך ומברכים אותך כחבר ותיק
.אתה לא יכול
.נמר הקטן
."אתה מספר אחד. תן לי "כיף ?אתה יכול לעשות את זה
.זה קצת כאב
...הם הגיעו
...הם ראו
.הם כתבו
.הם חזרו לוושינגטון
הם שלחו את דיטה סמית .מהוושינגטון פוסט לבית הספר שלנו
ערכתי מחקר קטן על העיירה הזו והאיזור
והבנתי שדייטון, טנסי נמצאת במרחק , של 30 או 40 מיילים צפונה משם
זה היכן שהתרחש המשפט המפורסם ,מונקי-טרייל שידוע בכינוי סקופס-טרייל
מדובר על מורה שלימד את התאוריות של דארווין
ולא לימד תאוריות נוצריות .הקשורות לאמונה בסיפור הבריאה המקראי
עובדה היסטורית נוספת שגיליתי בזמן שהותי בויטוויל
(היתה שהקו קלוקס קלאן (ארגון אנטישמי .נוסד רק כ-100 מיילים משם בפולסקי
כאשר הגעתי לויטוויל .היו לי דעות קדומות משך עצמי
,ציפיתי לראות עיר עם אנשים צרי אופקים ,(מאוד נוצריים, מאוד פונדמנטליסטים (קנאים מאוד לדת
אבל הבנתי שאלו היו הדעות .הקדומות שלי, לא שלהם
לאחר שהייתי בויטוויל ...כתבתי את הסיפור שלי
.וזה פורסם בפסח
NBC מהמטה העולמי של חדשות ,בניו יורק
NBC אלו חדשות הלילה של .עם טום ברוקה
.השואה
.ההשמדה הקרה והמחושבת של מיליוני יהודים
.רוע עצום שלעולם לא יישכח
,ממקום קטן בטנסי .אולי הדור הזה ילמד אותנו
זה באמת התחיל לתפוס תאוצה
כאשר פורסמה הכתבה בוושינגטון MBC פוסט ושודרה הכתבה ב
...ואז אנשים פשוט התחילו
התחילו להגיע מיליונים .של אטבי נייר
.11.390
,לפני שהגיעו מהוושינגטון פוסט .היו לנו כ- 150.000 אטבי נייר
.שלושים
.שלושים ואחת
.שלושים ושתיים
,במשך תקופה של שישה שבועות .אספנו 24 מיליון אטבי נייר
.וספרנו את כולם
.הסבתות ספרו אותם
.הדודות ספרו אותם
.זה כבד, היזהרי
.כולם ספרו
היו לנו ...מעל 24 מיליון אטבי נייר
.וכ 25,000 מכתבים
.בהתחלה, זה היה בגודל של קערה
שהדוור שלנו ,היה יכול לשאת
זה הגיע למצב ,שכל הסל היה מלא
והוא לא יכול היה לשנע את הסלים .האלה עם שאר המכתבים שלו
אז היה עלינו להתקשר לחטיבת ,הביניים ולהודיע להם
.משהו קורה כאן"
,במקום שנביא לכם את הדואר ."אתם צריכים לבוא לקחת אותו מכאן
,יש לי משהו בשבילך כאן מגרמניה .המזוודה הזו שכאן
.זה הגיע הבוקר
.נראה ישן- ?כן, זה נראה עתיק, נכון-
אני רואה אטבי נייר .מבצבצים מאחור
.הנה זה, בדיוק שם
,זה נפלא .אני לא יכול לחכות לקבל את זה
.תודה. אני מעריך את זה
בסדר, אחי, נראה אותך .מאוחר יותר. שיהיה לך יום טוב
.גם לך- .בסדר-
:מיינו את זה בשני ארגזים
אלבמה דרך מונטנה ולאחר .מכן נברסקה דרך ויומינג
.דואר יוצא היה מונח בארגז נפרד
.הם הוציאו את כל המכתבים
.הם הוציאו את אטבי הנייר
ברגע שמיינת את זה, אז אתה .מיין את זה שוב לשאר המדינות
,ואז הם לקחו חבילה
.והלכו ליומן שם הם תיעדו כל כתובת
.והם אהבו את הבולים
הם הסירו את הבולים ,מהמעטפות ושמרו אותם
כי הם הגיעו מספרד .וגרמניה וניו זילנד ואנגליה
,כל פיסת נייר .ללא קשר לגודל, נשמרה
שמנו את זה בשרוול פלסטיק .ושמרנו את זה במחברת
אכסנו בממוצע 3 אינצ'ים .כריכות כל יומיים
היתה תקופה שהיינו ,מוצפים באטבי נייר
,והתחלתי לחשוב, "אלוהים "?מה קורה פה
זה כאילו שאתה בתוך מבול ,ואתה מנסה לעצור את זה
ויחד עם זאת אתה לא רוצה שזה ייפסק מאחר ויחד עם השטפון
.אתה מגלה דברים חשובים
.זה בגרמנית
."כולם מיועדים ל "אנה
.זו אנה פרנק
.זה מדהים
.הם כתבו משהו לאנה פרנק
מישהו מתעניין מספיק במה שאנו עושים
.כדי להשקיע בזה כך
זה דיי מדהים שהם בכלל ?שמעו על זה, נכון
ישנם אנשים בצ'טנוגה, טנסי
.שכלל לא ידעו היכן נמצאת וייטוול
.ממש כך- !זה נכון-
,רוב האנשים טובים .כמו שאנה פרנק כתבה ביומן שלה
.אנשים הם טובי לב
וכאשר הם רואה משהו ,מוצלח כדבר הזה
.הם רוצים להיות חלק ממנו
רוב האנשים רוצים לראות שדברים נעשים יותר טוב
והם רוצים לראות את הילדים .בצורה חיובית מאשר בצורה שלילית
,המזוודה הזו הגיע מגרמניה
.והוא מכילה הרבה הודעות
למעשה, כולם סוג של .בקשת סליחה מאנה פרנק
אני חושבת שכולם כאן ראו .או קראו את היומנים של אנה פרנק
תמצית רוב ההודעות :זה מה שהתרגום הזה אומר
.אנה היקרה: היית אמיצה"
אני חושב שזה לא טוב" .מה שהיטלר עשה ליהודים
לא משנה מי אנחנו או מה ."אנחנו, אנשים הם אנשים
,אני מאמין שאנשים מהצפון ומהמערב
אני מאמין שכאשר הם ,מסתכלים על ילדים מהדרום
:הם חושבים ."כינוי גנאי) ילדים פשוטים וחסרי השכלה)"
הם נותנים להם סטריאוטיפים וזה מה .שאנחנו מנסים ללמד בפרויקט
אתה לא יכול לתת סטריאוטיפ לאף אחד .כי גם לך יש סטריאוטיפים
לי יש סטריאוטיפים .כי אני גר בדרום
ואני מסתכל על אנשים ,שגרים בצפון
ויש לי הרגל רע לעשות את זה ...לתת להם סטריאוטיפ
,וזה מה שאנחנו מנסים לעשות .לשבור את הסטריאוטיפים האלו
.תקשיבו למכתב הזה
שלום (עברית). קראתי באינטרנט" על המשימה שלכם
והרעיון של איסוף 6 מיליון" אטבי נייר לזכר 6 מיליון הקורבנות
.מאוד נגע לליבי"
אני מצפה לראות תמונות" .של הפרויקט כשהוא יסתיים
אטב הנייר המצורף הוא" לזיכרו של חבר של סבא שלי
שאת שמו הוא שכח . "ומקום קבורתו לא ידוע
אני חושב שזה יפה כי הם אינם יודעים את שמו
והם לא יודעים ,היכן הוא קבור
ו... אבל אני חושבת שזה טוב שהם שלחו לנו אט נייר
.לזכרו
,כאשר קוראים את המכתבים .אתה מתחיל להכיר את האנשים שאינם פה עוד
,ואני חושבת על כל האנשים ,אחד אחד
שלכל אחד מהם היתה משפחה
,ולכל אחד מהם היו אחים או אחיות
.ולהם היו בנים ובנות
אני חושב על הילדים שלנו, זה היה כמו קרח של מים באמבטיה
.כאשר המכתבים החלו להגיע
:אחד הילדים אמר לי
את יכולה לתפוס שיש אנשים בעולם הזה"
שלא הכירו את ? "סבא וסבתא שלהם
אני לא חושבת שאי פעם הם חשבו על כך שהיו אנשים בעולם הזה
שלאף אחד לא היה אכפת מהם .ושלא היו להם משפחות
סטודנטים יקרים: אני בתם" .של שני ניצולי שואה
אני כל כך גאה במה שעשיתם"
לזכר כל מי שנספה" .בתקופת השואה
ההורים שלי, קלמן ולואיסה" גלוק, שרדו זוועות רבים
בתקופת מעצרם" .תחת המשטר הנאצי
בני משפחת רבים של החברים" .של אימי ואבי מתו במחנות
צרפתי 14 אטבי נייר" לזכר ארבעת סביי וסבתותיי, אח
,שבעה דודים ודודות" .ושני בני דודים
אני מאחלת לכם את מיטב הברכות" .בפרויקט הנפלא שלכם
."בכבוד רב, גברת שילה גלוק לווין
גדלתי כילדה
שלא היו לה סבא וסבתא .כשלכל האחרים כן היו
.מאוד רציתי שיהיו לי
,רציתי אותם .ואף פעם לא היה לי אותם
אני מחזיקה ספר תפילה
שאבא שלי לקח .איתו למחנות
הספר ניתן לו על ידי אדם ,שמת לאחר מכן בגז
,אותו האיש ביקש ממנו ,שאם הוא ישרוד את המחנות
.שייקח את זה איתו
וזה משהו ששרד מאז שאבא שלי שוחרר בשנת 1945
.מאז זה נמצא נמצא במשפחתנו
,כאשר אבי נפטר
כל אחד רצה להרגיש כיצד אבא שלי החזיק את ספר התפילה
.וכמה חזק הוא אחז בו
אני מודה לכם כל כך ,על שנתתם לי דרך נוספת לומר
,אני זוכרת אותו" ,אני זוכרת את אמא שלי
,הזמנים במחנות"
."ואני גם זוכרת את אלה שאבדו
.תודה
,היה זה אביב 2001
קבוצת התמיכה בניצולי השואה .חמש הערים הטובות ביותר" מניו יורק, יצרה איתנו קשר"
נראה שהם שמעו איכשהו .על הפרויקט
הם רצו לדעת אם הם יכולים לבוא לויטוויל
ולשתף את הנערים .עם סיפורי הגבורה שלהם
ערב לפני שהם דיבר ,עם הילדים בבית הספר
הם הוזמנו לכינוס המֶתוֹדִיסְטִי (זרם מוסרני בנצרות הפרוטסטנטית)
.כדי להפגש עם כל העיירה
,הם לא הכירו את ויטוויל
הם הגיעו מעיר ענקית
.והם היו קצת נבוכים ומתוחים לגבי זה
.אתה לא צריך להיות מתוח כאן .כולם כאן חברים
.ואנחנו פשוט שמחנו שהם הגיעו לכאן
.שמי ג 'ו
.אני ניצול
הייתי באושוויץ במשך .שלום שנים
,היה לי מספר .המספר שלי הוא 1-24-105
ואני שמח שניתנה לי ההזדמנות .להגיע ולדבר עם האנשים הנחמדים האלה
.תודה
.אני רוצה להזכיר לכל החברים כאן
שהאורחים שלנו יצעדו ,ראשונים בסיור שלנו הערב
.הבא נברך כולנו ביחד
אבינו, אנו מודים לך במיוחד .עבור האורחים שלנו הערב
אנו מבקשים את ברכתך ...המיוחדת למזון הזה
.ערב טוב
,במקום בו נפגשים שנאה ודעת קדומה
.הם ימצאו דרך להרוס את חיינו
אבל בגלל מה שהאנשים ,הצעירים האלה עושים
אנחנו מבינים שיש ,דרך אחרת
,וזוהי דרך האהבה
ואנחנו יכולים להושיט יד .ולחבק את כל האנשים
,ראשית כל הייתי רוצה לומר .הלוואי שכל העולם יהיה כמוכם
.נולדתי בפולין .שמי ברנרד איגלסקי
,כאשר הניצול הראשון הגיע
פתאום הכל התחבר לי .למה שלימדנו
אני כיהודים היינו מבודדים, שמו אותנו ...בגטו, היינו צריכים לענוד כוכב
.הם דיברו ונתן לנו את סיפור חייהם
אמרתי שכאשר הייתי באושוויץ
וראיתי את הארובה הגדולה ...מעלה עשן יומם ולילה
ואנחנו לא ממש הבנו עד לאותה הנקושה
,שכל מה שלימדנו .לא היה רק למידה מספרים
זה היה... זה ממש קרה .והאנשים האלה ממש עברו את זה
,ובמקום לפחד ,להגן על הילדים שלך
תכינו אותם, תכינו אותם .לעולם האמיתי
,כן, ישנם דברים לא נחמדים בחוץ ,אבל אם נהייה מוכנים
הם יהיו מסוגלים .לעשות את הדבר הנכון
.תודה
הדורות הבאים יצטרכו ללמוד על השואה
.מספרי הלימוד
,אנחנו יכולים לומר לכם מעדות ראשונה
.מה בדיוק קרה
.נולדתי בעיירה קטנה בפולין
האחד שריגש אותי .במיוחד היה סם
,הוא היה סבא .סבא רבא
...הוא פשוט, כאשר הוא ,כאשר הוא הביט עלייך
.הוא גרם לך להרגיש חמימות ואהוב
.הייתי עם אחי
אחי היה מבוגר .ממני בשלוש שנים
...אבל לא היה לי מושג
כאשר הם הגיעו ,לראשונה לאושוויץ
סאם ואחיו ואימו ואחיו הקטן
.נפגשו עם דר' מנגלה
הוא היה זה שאמר מי .יילך ימינה ומי שמאלה
הוא שלח את אמו ,ואת אחיו הקטן שמאלה
.והוא שלח את סם ואחיו ימינה
.וכך סם לא יודע מה קרה
אחרי שהם עברו ,את המקלחות
.סם ראה שומר ושאל אותו
שאלתי אותו, אמרתי, "בבקשה ,אמור לי. הגענו אתמול בערב
ואני הגיעתי עם אמא שלי" .ועם אחי
?איפה הם"
? "מה קרה להם
והאדם הזה הראה לי את העשן .שיוצא מתוך ארובה
...אני לא הבנתי מה זה אומר
עד שהבנתי שהארובה .שייכת למשרפות
אני חשבתי מה היה קורה אם אני הייתי במקומו
והמשפחה שלי והאחים שלי ,ואמא שלי
.ואני רק חשבתי כמה זה נורא
.אני מעולם לא יידע מה עבר עליו
ואני רק התפללתי לאלוהים
,שאחי לא יישלח למקום הזה
.כי הוא לא ישרוד
לראות מישהו שעבר את כל ,הדברים שאני קראתי עליהם
.זה היה באמת קשה
אבל... כאמא, ניסיתי לדמיין ,איך זה שלוקחים
,את הילדים שלי ממני
.ולא לדעת היכן הם
אני חושבת שזה היכה אותי .כמו שאר הדברים
.אני אגיד לכם דבר אחד
.לכל ניצול יש את הסיפור שלו
אין מספיק נייר ,בעולם כולו
ולא מספיק עטים כדי לכתוב .מה הניצולים האלה עברו
.תודה
.זוהי קהילה אוהבת
ואני חושב שאין מקום ,ראוי יותר בעולם
,מהמקום הזה .לקיים בו את הפרויקט הזה
מאחר ופרויקט השואה הזה ...הוא פרויקט של אהבה
...וסובלנות
ואיזה מקום ראוי יותר לזה ?מאשר ויטוויל, טנסי
.אנא עימדו לשירת ההימנון
אני מתחייבים להיות נאמנים לדגל של ארצות הברית של אמריקה
ולרפובליקה עליו היא אחראית, אומה ,אחת של האלוהים שלא ניתנת לחלוקה
.עם חופש וצדק לכל
.זוהי מַצֵּבַת הזִכָּרוֹן של הנעליים
היא מנציחה את היהודים .שהיו במחנות הריכוז
בבוקר לאחר הכנס ,בו הניצולים דיברו
,הם הגיעו לבית הספר שלנו כי הם רצו לראות בעצמם
מה הילדים עושים עם הפרויקט הזה
הם בילו זמן איכות .עם הסטודנטים האלה
חשוב לי לספר ,את הסיפורים האלה
כי יש אנשים בעולם שמכחישים .שהדברים האלה התרחשו
כדי להשמיד אותנו ,ולמחוק כל זכר למה שקרה
,לפחות זו היתה הכוונה שלהם
היינו במצעד המוות
,בדרך כלל צעדנו בלילות
.כדי שהקהל הרחב לא יוכל לראות אותנו
.רובנו לא עמד בזה
,האמריקאים, הם נראו באופק
ואני רצתי מחוץ למחנה, ואני הסתתרתי ונשארתי שם כל הלילה
,ולא העזתי לצאת .חיכיתי עד למחרת היום
.לקחת סיכון ויצאתי .האמריקאים היו שם
ואני הייתי אדם חופשי ...שיכול לעשות מה ש
.אבל אני עדיין כאן
.זה הדבר העיקרי
אני רוצה שתדעו, אני הגעתי ,לכאן, לארצות הברית בשנת 1948
.ומעולם לא הייתי מאושר יותר
אני רוצה שתדעו שאושר גורם .לי לבכות יותר מכל דבר אחר
,מעולם לא חשבתי על זה בעבר
אבל אחרי ששמעתי את הנאום ,שלו וכיצד הוא התרגש
.זה באמת נגע בי
אני פשוט לא יכול לדמיין שיום אחד אתה נמצא בבית
ולמחרת אתה מועבר למחנה הריכוז
.ולהיות מעונה בצורה הזו
זה פשוט לא הגיוני כיצד .האנשים בעולם נתנו לזה לקרות
זה גרם לי להבין, שבפעם הבאה ,שאומר להתחייב לשמור אמונים
אני אחשוב כמה אני מאושר שזו מדינה חופשית
ושיש לי את הזכות לעשות את מה שאני ...רוצה ולומר מה שאני רוצה, אני
.כעת אני הרבה יותר מכבד את זה
...כשסיימתי,אני
הם ברכו אותי וחיבקו .אותי ונישקו אותי
הם לא יכלו... והם מעולם לא שמעו .את זה, כמה הם אפילו בכו
כי הם מעולם לא שמעו ,סיפורים כאלה
והם לעולם לא היו בקשר .עם אנשים שחוו את זה
,עבורי, הם הגיבורים שלי .כיוון שהם עברו את כל זה
אני מתכוונת לקחת את מה שהם אמרו לי ולהעביר את זה לילדים שלי
'ולנכדים שלהם וכו' וכו ,ולחברים שלי ולמשפחה שלי
שהם תמיד יזכרו ,שהדבר האיום הזה קרה
ובתקווה שהם יוכלו למנוע .מדבר כזה לקרות שוב
,הם למדו את מה שלימדנו .והם התחילו ללמד אחרים
,וזה כל הרעיון של הפרויקט ללמד את הילדים שלהם
ואת הנכדים שלהם .והנינים שלהם
לגדול בדרום, לגדול בטנסי ,הכפרית, כפי שאני גדלתי
אני נחשפתי .להרבה הערות גזעניות
אבא שלי הוא האדם .הדגול ביותר על פני האדמה
.ואין לי ספק לגביי זה
,אבל יש לו דעות קדומות
,והוא יכול לומר השמצות גזעניות
.וזה לא משהו נגדו
למדתי בקולג', היה לי שותף אפרו-אמריקאי
אהבתי אותו כמו אח .ואני עדיין אוהב
...וזה היה לי מאוד טבעי ,לפעמים אפילו בנוכחותו
...נאמרו הערות גזעניות ...וכעת אני מסתכל על זה מנקודת זמן זו
...אני מקווה שזה לא, אני מניח
.אני מקווה שזה לא כאב לו
,זה אחד האהובים עלייך ?נכון, קודי
.זה גם האהוב עלייך
כן, זה נכון, וזה היה אחד .האהובים עלי כשהייתי קטן
,ועכשיו, במהלך הפרויקט .אני רואה דברים כאלה
.בעט בכדור", אמר דני"
.תבצע הקפה מלאה (בייסבול)", אמר הדינוזאור"
.זה גורם לי למודעות
ואני מוודא, בעזרת שני הבנית .הקטנים שלי, שאני לא יאמר את זה
,אני לא רוצה שהם יגדלו ויגידו ,"טוב, אבא שלי אמר את זה"
...כי זה יהיה
זה יהיה הדבר הכי גרוע .שהם יכולים להגיד
.לילה טוב
?נתראה בבוקר, בסדר
תאמרו את התפילות .לפני שאתם הולכים לישון
כאשר הניצולים ,ביקרו אותנו
היו לנו פי ארבע יותר כמות של אטבי נייר
.מהכמות שחשבנו לאסוף
לא היה מקום בבית ,ספר, גם לא בארון המטאטאים
שלא היה פשוט מוצף .עם אטבי נייר
ערב אחד אכלנו ארוחת ,ערב עם משפחת שרויידר
,השיחה פשוט זרמה ...ולינדה, בעודה אוכלת, אמרה
אתם יודעים מה אני באמת" ?רוצה שיקרה
אני רוצה שנוכל להשיג קרון רכבת" גרמני אותנטי מהתקופה ההיא
שיאכלס את אטבי הנייר ."כמצבת זיכרון תמידית
.השיחה פשוט פסקה
וכולנו פשוט הסתכלנו אחד על .השני וחשבנו, "אוי, קרון רכבת
. "הו, אנחנו צריכים להשיג קרון רכבת
והשרודרים אמרו .זה רעיון"
.אנו נמצא קרון רכבת"
,אנו מבטיחים לך . "אנו נמצא קרון רכבת
אני חושב שכאשר התקבלה ההחלטה להשיג קרון רכבת
,והשרודרים התנדבו למצוא אחד
אני באמת לא חושב שהם ידעו .למה הם נכנסים
הו אלוהים, כתבנו לכל העולם ,ואישתו, ושאלנו אותם
אתה יודע איפה ניתן למצוא" ? "קרון בהמות כמו זה
,וכולם השיבו לנו
."אין דברים כאלה"
ואז החלטנו .לחפש אותו בעצמנו
.ואנחנו הצטרפנו למסע בילוש
נסענו 3.000 מיילים שתי וערב בכל גרמניה
הגענו לכל מגרש מסילת רכבת .שאנחנו יכלנו לדמיין
.ובסוף "בום", מצאנו אחד
.לקרון הזה יש היסטוריה ארוכה
...הוא נבנה בשנת 1917
...ואז בשנת 1933 הנאצים הגיעו
ואז הם העבירו קורבנות ...למחנות הריכוז
...ואז היה מסע אחר
,המסע היה מצפון ברלין ,ממוזיאון הרכבת
.לנמל הגרמני קואהבן
השרודרים התקשרו אלינו יום אחד לבית הספר
.ואמרו שהם הצליחו למצוא קרון
והם אמרו שתוך זמן קצר הם יעבירו את הקרון
.מגרמניה לארצות הברית, לנמל בולטימור
.תיכנסו, יש לנו כיסאות
,בשעה 10:00 ב-9 בנובמבר .אנחנו מקווים להקדיש את הקרון הזה
כשהגענו לנקודה המסוימת ,הזו של הקמת מצבת הזכרון
הבנו שנצטרך ,הרבה הרבה עזרה
אז אמרנו, "בסדר, אנחנו ".נארגן מפגש של הקהילה
כעת יש לנו מעל 27 מיליון .אטבי נייר
.אנחנו זקוקים לעזרה
.אנחנו צריכים לעבור את ועדת החניה
אנחנו צריכים לעבור .את ועדת אדריכלות נוף
.יש הרבה במה להתעסק
אנחנו גם צריכים להבין כיצד .נוכל לשים שם את אטבי הנייר
.אנחנו מדברים על 22 טונות
ניסיתי לנסות להבין ...מה המשמעות של 22 טון
.נדפיס את שמות הועדות
,נשלח העתק לכל אחד מכן, יקיריי
אז אל תעזבו לפני .שניקח מכם את הכתובת שלכם
,אם אתם רוצים לראות לאן זה מגיע .בואו איתי ואני אראה לך
הגיעו כל הנערים מהקבוצות האחרות
,והם הביאו איתם את הורייהם
והם ראו שהגיעו גם ,אנשים אחרים מהקהילה
אנשים שיעשו הכל .על מנת לסייע לזה להתקדם
הקהילה הזו היא הולכת לראות פיסת היסטוריה חייה
.שאף קהילה אחרת לא חוותה
,גם לא במקומות עירוניים גדולים
אף אחד אחר לא ראה פיסת היסטוריה .חייה כפי שאנחנו עומדים לראות
הקרון יוצב במחצית הדרך ...בין הנקודה הזו
לפעמים כשאני חושבת ,על הפרויקט הזה
אני חושבת, "מי באמת ? "אחראי על הפרויקט
לא יכול להתקבל יותר... .מ 20 רגל לקיר הזה
אנשים שמתעניינים בפרויקט הזה
,מתקשרים אליי ושואלים ?"מה התוכניות שלך"
.אף פעם לא היו לי תוכניות
מה אנחנו יודעים ?על בניית מצבות זיכרון
מה אני יודעת על לקבל ?קרון רכבת מגרמניה
אני חושבת שישנו כוח עצום בקרב האנשים בבית הספר בויטוויל
.שאחראיים על הפרויקט
ואם לא, תגידו לי אתם .איך הגענו כל כך רחוק
אמרתי ש: "אלוהים ברא את העולם "בפחות משבעה ימים
ומישהו אמר, "כן, רק שלו לא היתה ".לינדה הרפר שתעזור לו
9בספטמבר 2001 נמל בולטימור
יש לך רגשות מסוימים ,כשאתה רואה קרון כזה
ואתה לא יכול שלא לחשוב מה קרה בקרון הזה לפני 60 שנים
.העבודה שלנו נעשתה, אני חושבת
,הבאנו את הקרון .וזהו זה
.את חושב כך? אני לא חושב כך
.אני מקווה שכן- .אני לא חושב כך-
.הוא יישאר איתנו לנצח
.זה אפשרי
חשבנו: "ראינו את קרון הבקר .הזה פעמים רבות
.אנחנו מכירים את הקרון הזה"
".הוא לא יכול לעשות לנו שום דבר
ואז אתה מבין מה המשמעות .האמיתית של הקרון הזה
הקרוב הזה העביר אנשים .למחנות ריכוז
.הם העבירו בו 80, 90, 110 אנשים
,הם נחנקו בקרון הבקר הזה ...ורבע מכל הקורבנות
.מכל הקורבנות היו ילדים
,עכשיו הוא כאן בבולטימור ואז הוא יעבור לצ'טנוגה
...ולויטוויל
ובכך יסתיים המסע .של הקרון הזה
הקרון הזה לא יסיע .עוד אנשים לעולם
.הקרון הזה יהיה סמל
.סמלים גורמים לנו לחשוב
.סמלים יכולים לשנות את העולם
ולעיתים הסמלים הם כל מה שיש לנו ...כדי לעזור לנו לשמור על הנחישות שלנו
גם בתקופות הכי חשוכות .והנוראיות שלנו
11בספטמבר 2001
(3באוקטובר 2001, צ'טנוגה, טנסי)
,כשראיתי בפעם הראשונה את הקרון .זה ריגש אותי עד דמעות
זוהי הסיבה שניגשתי וקרון .ודבר ראשון הנחתי עליו את היד שלי
,כדי להרגיש, בצורה כלשהי מה קרה עם הקרון הזה בעבר
,ומה המשמעות שלו להיסטוריה
ומה זה אומר לי .באופן אישי
ואז, כאשר הקרון הגיע ...התבוננתי בפנים, זה פשוט
.זה פשוט הרג אותי
לא יאומן אלו מחשבות .עוברות לך בראש
,הייתי למעשה אחד הראשונים .שנכנסו לקרון
,הרצפה היה רקובה .היה צריך להיזהר היכן אתה דורך
אבל רק המחשבה ש 100 אנשים ,נדחסו בשטח הקטן הזה פשוט
.הלב נשבר
,וגברת הופר עלתה יחד איתי .והיא פשוט התפרצה בבכי
,כאשר אנשים החלו לטפס על הקרון
אני פשוט... אני לא יכולתי ...להתמודד עם זה
,כי עבורי יש לקרון חיים משלו ועדיין לא הייתה בקרון
...מבלי לשמוע את הקולות האלה
.ולהרגיש את הכאב
,הוא שרד בצורה יוצאת דופן
.ועכשיו הוא הגיע הביתה
קסי ואני עמדנו היום בקרון
.ונגענו בקירות הקרון
והיא אמרה, "מה הוא היה לספר ? "לנו אם הוא היה יכול לדבר
אמרתי לה:"קאסי, הוא היה מספר לנו שאת מעניקה כבוד לאנשים
שסבלו רק בגלל" ,האמונה שלהם
."ובגלל שנאה ובּוּרוּת
,זה לא רק להתאבל עליהם
.אלא להלל את החיים שלהם
:מה שחשבתי באותו היום זה
מעכשיו, אתה לא תהיה" .סמל לכאב
...ההיסטוריה שלך כקרון מוות נמחקה"
ועכשיו אתה קרון" ...של חיים חדשים
,ואתה תישאר כאן" ,ואתה תגיד
. "יש טוב בעולם הזה
,מעכשיו עד 9 בנובמבר .העבודה תתבצע
קשה לי להבין את ,העוצמה של הפרויקט הזה
,כמה אנשים ידעו עליו
.כמה רחוק הפרויקט הזה הגיע
מאחורי כל צד יהיו .חמש וחצי מיליון אטבי נייר
כאשר אני מסתכל על האנשים ,שעובדים כאן היום
אני רואה שהם נרגשים .לגבי זה לא פחות ממני
...אנחנו עושים את זה בהתנדבות
.עבור העיירה ועבור האנשים
,כל הקהילה מעורבת בזה
,וזה המעט שאנחנו יכולים לתרום .אני שמח לעשות את זה
הרעיון של הפרפרים הגיע כאשר גברת הופר אמרה לי
שבחור צעיר מפולין כתב שיר
.והוא גר בגטו
והוא כתב בשיר: "אני כנראה ".לא אראה עוד פרפרים
...פרפרים הם סמל לחופש
.והם הסמל של הפרויקט הזה
כאשר אתה חושב על ,כל האנשים שמתו
אני מכבדת את האנשים ...האלה עם הפרפרים
(לינדה פיקט-אמנית) ...לכבד אותם עם כנפיים
.כך הם יוכלו לעוף
ברגע שקיבלנו את כל אטבי הנייר
,או שקצב הגעתם החל לרדת
היו לנו מעל .29מיליון אטבי נייר
כאשר הגיע הזמן להעמיס ,את הקרון באטבי הנייר
.הנערים בחרו אותם בקפידה
.אנו נתחיל כאן ...אליסון, 4,500
הם רצו להיות בטוחים שכמה שיותר אטבי נייר שקיבלנו
.ייכנסו למצבת הזכרון
אז הם לקחו את אטבי .נייר מתרומות שונות
החלטנו שנעמיס 11 מיליון ...אטבי נייר בקרון
.זה טוב
שישה מיליון שייצגו... את היהודים שנרצחו
וחמישה מיליון שייצגו ,או ההומוסקסואליים, הצוענים
,ועדי יהוה ואת כל שאר האנשים
.שנהרגו על ידי המשטר של היטלר
הפרויקט הזה קיבל את תשומת .ליבי במשך ארבע שנים
,הייתי גברת רוברטס .גברת אטבי הנייר
אני יכולה להסתכל על הילד הזה ,או הילד הזה
,ואם החיים של ילד אחד שישתנו .אז זה היה שווה את זה
אני חושבת שכאשר מסתכלים ,על אטבי הנייר האלה
המטרה שלהם היא לזכור
את החיים האלו שהושמדו .בתקופת השואה
.אתה פשוט נשאר המום
מה אם האנשים האלה ?לא היו מושמדים
?מי הושמד שם
?האם היה זה מורה נפלא
?האם היה זה אומן
ואני חושבת על כל הנכדים ,שמעולם לא נולדו
.כל הילדים, שמעולם לא נולדו
איזו דרך נפלאה לזכור את" ששת מיליון שנשמות שנחרבו
במחנות המוות של הנאצים" .במהלך מלחמת העולם השנייה
,זה נוגע לי במיוחד" ,כי לפני 51 שנים
כשבועיים לאחר" ,שהמלחמה באירופה הסתיימה
הגעתי לכאן כחלק מצוות הצלה"
,כדי להביא מזון, תרופות" סיוע רפואי
למחנה המוות מטהאוסן לייד לינץ ."באוסטרייה ששוחרר לאחרונה
,כאשר הגענו למרכז הרפואי האמנתי שהגברת הצעירה
.ראתה את המזוזה שאני עונד
.היא היתה מאוד כחושה
,היא היתה ככל הנראה בת 20 ,הגיל שלי בזמנו
אבל אני זוכר עד עצם היום הזה את העיניים החומות הגדולות והיפו שלה
שנראה ככל הנראה יפות ,יותר מאחר והפנים שלה היו רזות
...והיא אמרה לי ביידיש
? 'כלומר, 'האם אתה יהודי... ,ואני אכן יהודי, והיא תפסה את ידיי
.היא לפתה אותם ונישקה אותם
,היא אחזה את ידיי בקושי
,הרגשתי שזה נהייה חלש יותר .ואז היה עלינו להמשיך לנוע
.ואז הגיע הזמן לעזוב
,וכאשר עברתי לייד במרפאה .שאלתי מה שלום הגברת הצעירה
הם אמרו לי ששמה הוא ,מלכה, והם אמרו
היא מתה זמן קצר" ."לאחר שעזבת
,לא סיפרתי את זה לאף אחד
גם אשתי והילדים שלי .לא מכירים את הסיפור הזה
.היה לי קושי גדול
,למעשה פרצתי בבכי ,ואני לא אחד שבוכה בקלות
אבל זו הייתה הפעם הראשונה מאז שזה קרה
.שנתתי לזה לצאת ממני החוצה
.המכתב היוה .סגירת מעגל עבורי
,כי מלכה מצאה את מנוחתה ,מנוחתה האחרונה
,לא באוסטריה, לא בגרמניה ,לא בפולין
.אלא באפלצ'י, טנסי
.ואני לא יכולה להתגבר על זה
זה מאפשר לה מקום מנוחה בקרב צעירים שאוהבים אותה
...ושיש להם חמלה בשבילה
ואתה לא יכול לבקש .מקום מנוחה טוב מזה
...ו
,זה מייצג את מלכה .הבחורה ממאוטאוזן
ואנחנו נתייחס לאטבי הנייר ...האלה כמו שהנערים אמרו
,אחד מהם אמר לי: "גב 'הופר ...כאשר את נוגעת בהם
האם את יכולה להרגיש... "?את הנשמות שלהם
כן, אפשר להרגיש את הנשמות שלהם, כי רובם הגיעו עם מכתב
שסיפר לך על הנשמה .שאטב הנייר מסמל
,ואתה יודע ,בהקימנו את מצבת הזכרון
אנחנו עזרנו לאנשים האלה למצוא מקום מנוחה
.זה משהו שהיה חשוב להם
,היא מעולם לא הציגה .היא לא פיסלה בעבר
.הם נהדרים .הם נהדרים
.הו, אלוהים
.אלוהים
.זה בסדר. זה בסדר
.זה באמת בסדר
9בנובמבר 2001
כעת, לאחר שכבר ביליתי ,הרבה שעות עם הילדים האלה
אני רואה שיש להם ,הרבה מה לתת
ומסתבר ששפטתי אותם .מהר מידי
,אני מקשיב למה שהם אומרים .ואני מעריך את ההארות שלהם
.זו מתנה בשבילי .זו מתנה לילדים שלי
,כי זה עשה אותי לאבא טוב יותר .מורה טוב יותר, אדם טוב יותר
.בוקר טוב
אני כה אסירת תודה על כך .שאני חייה בארצות הברית של אמריקה
מאוד שמחתי לראות את האהבה .והעבודה שהושקעו בפרויקט הזה
ואני גאה על כך שאני חיה בקהילה
בה קבוצה של אנשים מאוד רגילים
יכלה להוציא אל הפועל .אירוע כזה יוצא דופן
.הלב שלי מלא בשמחה וגאווה
,אני אוהבת את הקהילה הזו .ואני אוהבת של בית הספר הזה
יש כאן כל כך הרבה אנשים .שמגיע להם חיבוק
אנו אומרים תודה לכל אחד מכם .על כך שנתתם מזמנכם ומכשרונכם
גם אני רוצה להכיר לכם .את דייויד סמית' וסנדרה רוברטס
.קומו, חבר 'ה
למדתי מהפרויקט הזה יותר .ממה שאי פעם אוכל ללמד
לאט לאט הוא הפך .להיות חלק ממני
.ותלמידי השואה שלנו
.עימדו
,מה הסטודנטים ירוויחו מזה ,מה הם למדו
ומה הם ייקחו מזה ?לחיים שלהם בעתיד
,יגיע יום אחד בחיים שלכם .ותאמינו לי, היום הזה יגיע
אתם תגיעו לרגע שבו ,תחשבו שהכל לא בסדר
,כלום... אף אחד לא אוהב אותם ,שאתם הפסדתם הכל ושאתם כישלון
באותו הרגע, בבקשה חיזרו לכאן .למצבת הזכרון שלכם
זה מה שעשיתם .בצורה מושלמת
,בואו למקום הזה ,ותקבלו התרוממות רוח
.ואני מקווה שאתם תנסו שוב
ואני דיי בטוחה .שבפעם השניה תצליחו
ויטוויל הוא מקום שמוציא .מכולנו את הטוב מאיתנו
,תודה לכם על כך .אנחנו אוהבים אותכם
,כאשר אנחנו מתפללים" .אנחנו זוכרים את המתים
,בזוכרנו את המתים"
אנו זוכרים את הערכים" .שלהם שהם לימדו אותנו
הסטודנטים של אקדמיית " ,דייויס באטלנטה, ג 'ורג' יה
."יאמרו עכשיו קדיש
יִתְגַּדַּל וְיִתְקַדַּשׁ שְׁמֵהּ רַבָּא בְּעָלְמָא דִּי בְרָא כִרְעוּתֵהּ
...וְיַמְלִיךְ מַלְכוּתֵהּ
בְּחַיֵּיכוֹן וּבְיוֹמֵיכוֹן וּבְחַיֵּי דְכָל בֵּית יִשְׂרָאֵל... בַּעֲגָלָא וּבִזְמַן קָרִיב וְאִמְרוּ אָמֵן
...יְהֵא שְׁמֵהּ רַבָּא מְבָרַךְ לְעָלַם וּלְעָלְמֵי עָלְמַיָּא
אנחנו לא נשכח אותך
אל תתנו לזיכרון להיעלם
.כעבור שנה
משימת איסוף אטבי ,הנייר הסתיימה
אבל המשימה ללמד את האחרים .לעולם לא תסתיים
ואני חושב שהמשימה שלנו עכשיו היא להדריך סיורים בקרון
ולהדריך גם בתי ספר אחרים
.וללמד את לקחיי השואה
הם היו עומדים במסדר בין 5 ל- 6 שעות
.על מנת לספור כמה אנשים יש שם
:כאשר ערכנו את הסיורים, המורים שאלו "?מה עלינו לעשות"
".עניתי: "כלום
אולי תיקח את הקבוצה לקרון
.ותצא איתם החוצה
ואמרתי, "את לא מורה .היום, את רק צופה מהצד
."הנערים האלה ילמדו
.והם לימדו
כמה אנשים למעשה היו ?כאן בתקופת השואה
.בין 80 ל- 100 אנשים
הנורווגים ענדו אטבי נייר ?כפי שאנו עונדים כעת
.על הצאוורון שלהם
:חבריי היקרים מויטוויל" מילים לא יכולות לתאר
מה משמשות הפרויקט" ,היוצא דופן שלכם עבורי
.ניצולת שואה ומורה"
אני הייתי עדה למה אי סובלנות" .וחוסר אכפתיות יכולים להוביל
,בעוד זמן קצר" .אני אהיה בת 95
אני אסירת תודה, כי לקראת סוף חיי"
אני יכולה לראות ולשמוע" כי חינוך לסובלנות
.עדיין קיים והוא נושא פרי"
.כאשר שמעתי על הפרויקט שלכם, בכיתי"
בכיתי כי אתם הצוואה לכך" ,שכעת קיימת תקופה חדשה
תקופה של אחריות"
.ותקופה של טוב לב"
אתה עדות חיה" שכל אחד מאיתנו
יכול לעשות את השינוי, ולעשות את" .חלקו לעצב עולם טוב יותר
,כשאתה מבקש מהצעירים והתמימים" .הם יעשו את הדבר הנכון
,עם דמעות בעיניי" .אני קדה לכם קידה
.שלום" (עברית)
."לינה ל. גיטר
'אני לא יכול לחכות עד שאגיע לקולג
וישאלו אותי האם היה לי .רגע שגרם לי בשינוי בחיים שלי
הדבר הראשון שיקפוץ לי בראש יהיה
יהיה פרויקט השואה .של חטיבת הביניים בויטוויל
אני פשוט לא יכול לחכות .עד שהרגע הזה יקרה
,בעתיד ,כאשר אני אחזור ויראה את זה
,בידיעה שאני הייתי כאן על מנת לעשות את זה ,זה יהיה לא רק זיכרון
אלא חלק בליבי יידע
כי שינית את הדרך בה אנשים .חושבים על אנשים אחרים
,לחשוב שאנחנו ,תושבי ויטוויל, טנסי
אם עשינו,שינוי כל כך גדול
חישבו מה שאר העולם יכול .לעשות אם אנשים רק ינסו
לא רק שלימדנו ,אחרים על השואה
.לימדנו גם את עצמנו
לעולם לא נתייחס .לאטבי נייר באותה הצורה
,ההפקה אסירת תודה לאהבה ההשראה, והארוח שקיבלנו
מתושביי ויטוויל, מהסטודנטים .ומצוות העובדים בחטיבת הביניים
'תודה מיוחדת ללינדה הופר, דייויד סמית סנדרה רוברטס
ותלמידי קבוצת הלימוד של השואה .ופרויקט אטבי הנייר