Frame rate: 25.000 FPS
F-U-Z הובא ע"י blkbrd סנכרון
הקריינות המלווה את הסרט" ,לקוחה מתוך כתביו
רשימותיו האישיות" ".של שארל אזנאבור וראיונות איתו
קריינות: רומן דוריס
סרטו של שארל אזנאבור
בבימויו של מארק די דומניקו
ב-2017 חשף שארל אזנאבור" בפני מארק די דומניקו
חדר סודי בביתו"
".שבו אחסן את אוצרותיו"
,צילמתי בכל מקום, כל הזמן
.בסופר 8, ב-16 מ"מ
,כל הסלילים נמצאים כאן
.לא הראיתי אותם לאיש
.אולי אתה תדע מה לעשות איתם
,בניגוד לשירים שלי
.לא הצגתי את הצילומים שלי מעולם
,כשתראה אותם ,כל חיי ייפרשו מחדש לפניך
הסיפור שלא סיפרתי .בצורה כזו מעולם
.לעיתים ההווה מכה בפניך
,אין לו זמן להפוך למילים או למוזיקה
והמצלמה לוכדת אותו .בצורה הטובה ביותר
,כשאתה מצלם .יש לך רעיון מסוים בראש
,ההקרנה אחר הצהרים .כשתהיה לבד עם הסרטים שלך
.הגבר הזה בחצאית
הצעירים .בתספורת אופנתית לזמנם
.הפנים האלה בהמון
.האוטובוס הזה
.האיש בטורבן שמנער את מעילו
יכולתי לראות אותם .פעמים רבות ככל שארצה
.אך לא הרביתי לצפות בהם
.אני מתבונן בהווה
"אזנאבור"
.אתם ראיתם אותי, כמובן
ראיתם את שמי באותיות אדומות ."בחזית של "אולימפיה
,ראיתם אותי על הבמה .מרחוק או מקרוב, בתמונות
,חליפות בהזמנה .עשן סיגריות מסתלסל
רצף של תמונות המשרטטות .לכאורה את חיי
.אני יודע שזה עשה לכם משהו
.אני מודע לכך
.המבט שלכם יצר את אזנאבור
.עיניכם שהביטו בי
.אתם ראיתם אותי, כן
אבל מה שאולי אינכם יודעים
.זה שגם אני ראיתי אתכם
.והראייה הזו עשתה לי משהו
.למעשה, התבוננתי בכם מההתחלה
.הייתם שם, בכל מקום
.קרובים אך בלתי מושגים
במרוצת הזמן .המצלמה שלי החזירה אותי אליכם
,היא הביאה אותי לכל מקום
,לקצה העולם
.לארץ הפלאות
,בחדר המלון שלי בדקאר ,באביג'אן, במרכז אפריקה
.בסיבוב הופעות במקום כזה או אחר
.איני מסוגל להישאר במקום
.אני איש של הרחוב, של החוץ
,לקחתי את המצלמה באותו יום .בנהר אובנגי
,רציתי תמונות
אבל איני יודע .מה באמת גורם לנו להתחיל
,איזו תנועה
,איזו השתקפות במים
...איזו כתונת כחולה .גורמת לנו להתחיל לצלם
.אולי כולן
יש אנשים ,שמצלמים כדי לשמור על ריחוק
,אבל במקרה שלי .אני מצלם כדי להתקרב
.אני שומע את האמהות, את הילדים
אני מרגיש .שאני מכיר את המשחקים שלהם
,אני מכיר את הסירה הזו .את המדרגות הבנויות מענפים
.אני אומר לעצמי שאני חי כאן
.או על כל פנים, שיכולתי לחיות כאן
,אני מכיר את ריח הבדים
את טקסטורת הבגדים .של האישה הזו
כאילו שהחזיקה אותי בזרועותיה .כשהייתי תינוק, והצמידה אותי לחזה
,אני מכיר את החול הזה כאילו שהוצאתי אותו
.מפי אחרי שהלגלגלתי בתוכו
,יום בהיר אחד" באונייה ישנה וסדוקה
"מחרטום עד ירכתיים"
1968 ,"קחו אותי לשם"
כדי שאוכל לעזוב אעבוד"
.בחדר הדוודים"
אלך בדרכים המובילות"
,אל חלומות ילדותי, באיים רחוקים"
,שבהם רק דבר אחד חשוב"
.לחיות"
שם נערות אדישות את לבך שובות"
,כשהן שוזרות, כך אמרו לי"
.מחרוזות פרחים משכרות"
אברח ואשאיר את עברי מאחור"
,בלי כל חרטות"
בלי מטען ובלב חופשי"
.אשיר בקולי קולות"
קחו אותי"
אל קצה העולם"
קחו אותי אל ארץ הפלאות"
נראה לי שהסבל"
יכאב פחות באור השמש"
קחו אותי"
אל קצה העולם"
קחו אותי אל ארץ הפלאות"
נראה לי שהסבל"
".יכאב פחות באור השמש"
,המקומות האחרים האלה .הדמויות האלה
.כל אחד מאיתנו הוא חלק מהעולם
.כל אחד מאיתנו הוא מוזיקה אחרת
,כשאני רואה את הילדים האלה שמעמידים פנים שהם משחקים
,אחרי שנגמרו להם המשחקים .אני רואה את עצמי שוב כילד
,חסרו לנו דברים רבים
,אבל האהבה, אצלנו .שימשה כתחליף לנוחות
.והייתה לנו אהבה בשפע
אני תוהה .אם גם להם יש הורים כאלה
,בלילה שמענו זה את זה ישנים .באותו חדר
,הרגשנו את החמימות .ראינו זה את פני זה כשהתעוררנו
"אני אוהב אותך" "כאילו אמר "בערב
או "להתראות מחר" ומי שאמר
.היינו אומרים,"אני אפתח מסעדה
.אני אהיה רקדנית" ."אני אופיע על הבמה
,ואני נהגתי לומר ."אני אהיה מפורסם"
.אני יודע שאני יכול להפוך לכוכב
.ולפיכך, אני רוצה להיות כוכב גדול
."מסע אל קצה הלילה"
,כשגיליתי את כתיבתו של סלין .לא ידעתי מי הוא
.כן -?אבל מה זה לילה! לא ידעתי מה זאת ספרות
,וגם מסע. מסע אל קצה העולם
.אל קצה הרחוב, את זה הכרתי
.והספר ההוא שחרר בי משהו
.אני אוטודידקט
,הכתיבה דורשת מאמץ .לכתוב יפה זה מקצוע
,אני רושם, מסיק מסקנות ,מעטר את הלילה
,את היום ...את אחר הצהרים, פה או שם
אני מרגיש ,שהעולם לא נעצר בשערי פריז
,שהוא מחכה לי, מזמין אותי
.שהעולם הגדול יהיה חבר שלי
.וכך מתחילה מעין אודיסיאה
,אני יוצא לחפש את המקום שלי
.שאיבדתי זה מכבר
,איני יודע איך להגיע לשם .אבל אני בדרך
.מה אפגוש בדרך - איני יודע
.העיקר ללכת ולחפש
כל התחנות דומות זו לזו"
וכל הנמלים משתעממים עד מוות"
כל הדרכים מתאחדות"
כדי להוביל אל האין סוף"
בין המון בני האדם"
נמצא תמיד עובר אורח"
שלא היה לו מזל"
ונאלץ לעזוב את מולדתו"
ראו איך הוא משוטט"
לבו עולה על גדותיו"
הוא חוצה חומות של שנאה"
ותהומות של חוסר הבנה"
בכל גבול חדש"
הוא מקווה למצוא לו בית"
הוא נושא תפילה קצרה"
אל השמיים ששכחו אותו"
ראו אותו, הוא מתהלך"
בלי לדעת לאן מועדות פניו"
הוא צועד כסהרורי"
ואנשים עליו מצביעים"
אך כדי להטות אוזן לצרתו"
השמיים מפילים אותו ארצה" יום אחד
ידיו משוכלות, פניו נושקות לאדמה"
"הוא מחבק את החירות והגאולה"
- תעודת התאזרחות" "אזנאבוריאן
.אני בן של מהגרים
,אבותיי נספו ברצח העם הארמני
או נמלטו מארצם ,ומצאו מחסה בצרפת
.שקיבלה אותנו בזרועות פתוחות
,הוריי יצאו למסע הגדול
כמו כל האנשים .שחיפשו ארץ מקלט
.הם ברחו כמו אלפי אחרים
,כל אחד עם הסיפור שלו
,עם ילד אחד או יותר
,מזוודות או רק תיק
,כלב אולי, חתול
,שהושאר לצד הדרך
,הצעצועים של הילדה הקטנה
.תכשיט אהוב
,הם היו צריכים להגיע לטורקיה
,ליוון, שם נולדה אחותי
.לאוסטריה, לאיטליה. ברגל
,ולבסוף, לרחוב מיסייה לה פרינס
,שם, כעבור חודשים מספר .פקחתי את עיניי לראשונה
."מיסייה לה פרינס" .אדוני הנסיך הקטן מפריז
אדוני המתוקון הקטן .מגבעת מונמארטר
,מסביבי .פטפוטים בלתי פוסקים בדירה
,ברוסית, בארמנית .שירה, ריקודים, רעש ומהומה
.אין לנו כלום, יש לנו הכל
,אני ממצמץ ואני בן עשר
.20 עוד מצמוץ ואני בן
.אבל מצבי לא בטוח
מישלין ארוסתי ואני מתגוררים ,בחדר מול כיכר טרטרה
,בלי מים, בלי חימום ,עם שירותים במסדרון
,בקומה העליונה בבניין ,שניצב בעצמו על גבעה
.כלומר, במרומי פריז
.החלון האחרון לפני הכוכבים
אספר לך על זמנים"
,שבני פחות מעשרים אינם מכירים"
מונמארטר באותם ימים"
,תלתה פרחי לילך בחלונותינו"
,וגם אם חדרנו הדל"
,ששימש לנו כקן, לא היה מפואר"
,זה היה המקום שבו נפגשנו"
אני שגוועתי ברעב" .ואת שדגמנת בעירום
1966 ,"לה בוהם"
,לה בוהם"
זו הדרך לומר"
.שהיינו מאושרים"
,לה בוהם"
.בזמנים ההם, אכלנו יום כן ויום לא"
כשביום ככל הימים"
אני יוצא לטייל"
,אל כתובתי הישנה"
איני מזהה עוד"
את הקירות ואת הרחובות"
.שליוו את ימי נעוריי"
במעלה גרם מדרגות"
אני מחפש את הסטודיו"
.שלא נותר ממנו דבר"
,בפניה החדשות"
מונמארטר נראית עצובה" .ופרחי הלילך מתים
,לה בוהם"
,היינו צעירים"
.היינו משוגעים"
,לה בוהם"
".זה לא אומר שום דבר עוד"
.כל יום, כל לילה, אודישנים, הופעות
.אני ופייר רוש מנסים הכל
.אנחנו מופיעים בכל מקום
1947 ב-21 במאי .אנחנו שרים ליד כיכר הבסטיליה
בהפסקה בין שני שירים :הברמן צועק לי
"!שארל, זאת בת"
.הקהל כולו מריע
אני יורד מהבמה בקפיצה .ורץ לעבר היציאה
,אני רץ לבית החולים שטוף זיעה כדי לפגוש
את גוש הבשר הוורדרד .היפהפה הזה
.נקרא לה סדה
אבל פייר ואני חותמים .על חוזה ונוסעים לקנדה
,היו שלום, יקירותיי ...להתראות, מתישהו
מתישהו" שהולך ומתארך" ,בקברט במונטריאול
."הפסיון המוזהב"
רוש ואני .היינו אמורים להופיע שם שבועיים
.נשארנו שם חודש, שנה, שבע שנים
לצערי, נישואיי המוקדמים עם מישלין
לא שרדו את שהותי הממושכת .מעבר לאוקיינוס האטלנטי
,עם שובי למונמארטר
מיק מישל עורכת לי ,היכרות עם ברנאר דימיי
,מחבר שירים ,יחד גמענו גלונים של יין
.והוא נתן לי לקרוא טקסט שכתב
.מתקפה אנטי-מיליטריסטית ישירה
.מלחמת אלג'יריה זה עתה החלה
.האירועים מחוללים סערה בצרפת
.השיר נאסר להשמעה ברגע שיצא
אני נושא את עיניי אל שמי צרפת"
וציפורים פצועות חולפות על פניי"
,הן אינן מבינות דבר" גם לא את מכאובן
בגיהינום הזה"
שהן נאלצות לעבור
כעת, כשהמוות הוא קללה נודדת"
20 גברים בני" לא אוהבים עוד להפליג באוניות
מי יראה להם"
?את דרך הגבורה"
מי יספר להם" ?מדוע הקרבנו את חיינו פה
.אני כאן, ביניהם
המדים הצבאיים .מזכירים לי את המלחמה
העריקים הרוסים .שהוריי הסתירו בבית
הייתי צריך להעלים ,את המדים שלהם
,בלילה, בתעלות הביוב
,בפחים רחוקים כדי שסוכני הגסטאפו
לא ימצאו אותם .במקר של פשיטה
מרתק בעיניי כיצד המדים
,הופכים מישהו לאדם אחר
מהדקים את הגוף
,וגורמים ללב לפעום .כמו מטרונום או הלמות תופים
.בעבורי, המדים שייכים לקולנוע
מדים נועדו לשחקנים .וכך זה צריך להישאר
,כמו כאן ,"בצילומי הסרט "מונית לטוברוק
,שבמהלכם אני נפגש עם בירו ולינו .ידידיי הוותיקים
לינו מכין פסטה, את מנת הספגטי .ארביאטה המפורסמת שלו
,האמינו לי .הוא מתייחס לכך ברצינות
אסור לומר אף מילת ביקורת ,על הבישול שלו
.אחרת, הוא מזעיף פנים
.וכשלינו ונטורה זועף, זה לא צחוק
?הדבר הזה שם מופיע במפה
"1961 ,מונית לטוברוק"
.לא, הוא לא במפה
?וזה שם? הוא מופיע במפה
באותו יום חיברתי את המצלמה שלי למכסה המנוע
.וצילמתי תמונות בצבע
.שלי, לצידו
,אם זה גרמני .הוא יחשוב שאנחנו גרמנים
יש להם מכוניות אנגליות .לא פחות מלנו
!אז קדימה
,ברוגע .לא לעשות גלים
.לשמור על פנים חתומות
.יש משהו בקופסה
...לא הרבה
.לינו ואני דומים מאוד
.כשהיינו ילדים, מכרנו עיתונים ברחוב
.14 אני בן עשר, הוא בן .יש לנו מסלול קבוע
אנחנו עוברים על פני הבורסה ומגיעים
,אל השאנז אליזה .דרך האופרה וכנסיית מדלן
זה מתיש. אבל הפרוטות שאנחנו מביאים הביתה
גורמות לאיטלקי הקטן .ולארמני הקטן להתנפח מגאווה
"1958 ,קונצרט מאולתר"
מעולם לא ידעתי ,אהבה פשוטה, בלי פרידות
.איומים והתפייסויות
כנראה יש לי .משיכה ליחסים הרסניים
,ב-1952 אצטרף לאדית פיאף ,שעומדת להינשא בניו יורק
.אני עדיין המזכיר שלה
אני לוקח איתי ,את אהובתי החדשה, אוולין
.זמרת צעירה בעלת פני שועל
.שארל לא חסך בהוצאות
אנחנו חוצים את האוקיינוס .כזוג אוהיבים
,20 בגיל .אני עומדת לגלות את אמריקה
!איזו הרפתקה
.אני הופכת למישהי חשובה
.אני עומדת להתעשר באלף זכרונות
,באונייה .אני לובשת מעיל צמר משגע
הוא לובש מקטורן .בסגנון פיליאס פוג
,אני עולה ויורדת במדרגות .מתרוצצת מסיפון לסיפון
.שארל חוטף מחלת ים
.הוא מתחרט שלא בחרנו לטוס
,אנחנו מטיילים על הסיפון ,מתיידדים עם הנוסעים
יש אפילו קבוצה קטנה .של מוזיקאים, ששארל מנגן איתם
,יום לפני שאנחנו מגיעים :הוא אומר לי פתאום, בחטף
את יודעת ?שאפשר להתחתן באונייה
.בתנאי שיש לך את כל המסמכים
?למה שלא נתחתן באמריקה
תארי לך, כולם יהיו המומים בצרפת
.כשישמעו על כך
.אתה הספקת לחיות .אני עוד לא
אני צעירה מדי .אני לא רוצה להתחתן,
,חוץ מזה .לא מתחתנים בתור בדיחה
,אני רוצה חתונה אמיתית .חתונה יפה
,אני רוצה נגינת עוגב .פרחים, שושבינות
,טיפשונת שכמותך !אילו רעיונות בורגניים מיושנים
מוקדם בבוקר ,אני ממהרת לעלות לסיפון
.לראות את קו החוף מתקרב
אחרי שהפקדנו את המטען שלנו ,42 במלון ברחוב
אנחנו ממהרים לקפיטריה ,לשתות מילקשייק מאבקת חלב
אנחנו מסתערים .על בתי מרקחת בשירות עצמי
,"רדיו סיטי" ,האמפייר סטייט, מרכז רוקפלר
!אני רוצה לראות הכל
.זה הרבה יותר טוב מאשר בסרטים
,אני ברחוב, בלב התנועה
.אני בניו יורק של האנשים
,ניו יורק של המהגרים
.עיר שלמה שבאה ממקום אחר
.אף אחד לא מכאן וכולם מכאן
להיות בניו יורק .פירושו להיות מניו יורק
גורדי השחקים .הופכים את כולם לשווים
.שארל אוהב לעשות קניות
אנחנו מבקרים בכל הקומות .במייסי'ז ובלומינגדייל'ס
,השהות בניו יורק מרגשת אותי !הראש שלי עומד להתפוצץ
.עם אוולין אני מרגיש בבית .אני אוהב אותנו
,אני אוהב אותנו שם .עם המבט לעתיד
.בקרוב נלון במלונות פאר .לא נפחד משום דבר
,יש לנו רק דולרים בודדים .אבל יש לנו אמונה
בערב אנחנו מוציאים מחצית מכספנו
כדי לקנות .שני כרטיסים לקולנוע בברודוויי
אנחנו הולכים לראות .סרט של צ'רלי צ'פלין
שארל מספר לי שהוא נהג לחקות
.את צ'פלין כשהוא היה ילד
כשאנחנו עוברים :מול קרנגי הול הוא אומר לי
אני אמלא את האולם הזה !יום אחד
,זה מה שאני אוהבת בשארל ,השילוב הזה של ביטחון עצמי
אמונה נחרצת .ויחד עם זאת, ביישנות
.הוא לא מוותר לעולם
עבודה היא הדבר היחיד .שמעניין אותו
,מעבר לכך .אנחנו עומדים להצטרף לפיאף
חשוב לו להציג אותי בפני אדית
.יותר מאשר בפני משפחתו
,אם לא אצליח להרשים אותה .הוא ייפרד ממני
.אני מתרגשת מאוד לפגוש אותה
.לאמיתו של דבר, היא מקסימה
היא שולחת מבט ממתיק סוד :לעבר שארל ואומרת בחיוך
"?בחורה יפה, מה"
,אני מרגישה שאני מסמיקה
.אבל בתוך תוכי אני מאושרת
קיבלתי את אישורה של אדית והצלחתי לכבוש
.מקום קבוע בלבו של שארל
,יחד עם בני חבורתה של פיאף
בזמן שאדית מתרפקת ,על ז'אק פילס, בעלה הטרי
אנחנו נוסעים במכונית .למדינת ניו יורק ולניו ג'רזי
כשאני מצלם, אני מרגיש ,את סוף הדרך במרחק הופך להווה
.ואז לעבר מאחוריי
אני אוהב אותך .ב"עכשיו" הזה שהולך ואוזל
אבל אהבתי אלייך ביום הזה .היא כבר הסתיו של אהבתנו
התמונות מסעודת החתונה שלנו .מטושטשות, כמו אהבתנו
חיי החברה הגבוהה ,הם משאת נפשך
את חורזת אותם ."עם "אהובי" ו"תשוקתי
.איני רואה את אהבתנו בבירור עוד
איני יודע .עוד היכן אני עומד בחלוף הסתיו
,את רוצה קשרים .את רוצה סעודות רשמיות חגיגיות
השועלה רוצה .את פרוות החורפן שלה
.איבדתי אותך. אני מאבד אותך
אז אני שב אל הסתיו במהופך
,את בתי הקפה הקטנים אני אוהב את החברים
,אני שט במעלה הזרם לעבר הקיץ
.אל צפון אפריקה, שקוראת לי
.אני חוצה את הים התיכון בלעדייך
,המרחק לא משתנה, אבל בשבילי .זאת ההמשכיות של העולם
.הגן הגדול
בערב הראשון בקזבלנקה
אני זוכה להצלחה הגדולה הראשונה .בקריירה שלי
.אולי כאן, קולי נשמע טוב יותר
הם ודאי מזהים .את שורשיי המזרחיים
אני חייב להודות ,שאיני מתגעגע לאוולין
ואני מסכים לעבוד .גם באלג'יריה ובתוניס
:פגעתי במטרה .מתחילים לדבר עליי בחום
,הצעות נופלות עליי משמיים .כמו עלים בסתיו
.אוולין ואני מבלים קיץ אחרון יחד
.מיד לאחר מכן נתגרש
אט-אט המצלמה שלי מעדיפה .את הים, את המבט אל האופק
.אופק האפשר
20 רק אתמול הייתי בן"
ליטפתי את הזמן ושיחקתי בחיים"
כמו שמשחקים באהבה"
וחייתי את הלילה"
בלי לסמוך על הימים"
שחלפו עם השנים" that were fleeting with time
תכננתי דברים שנשארו לא גמורים"
היו לי הרבה שאיפות שנמוגו באוויר"
נשארתי אבוד, לא יודע לאן ללכת"
כשמבטי מחפש את השמיים" אבל הלב באדמה
20 רק אתמול הייתי בן"
בזבזתי את הזמן שהאמנתי שיעצור"
וכדי לעכב אותו" ואפילו להקדים אותו
רק רצתי קדימה ונשארתי בלי אוויר"
מתכחש לעבר"
ונצמד רק לעתיד" conjugating only in the future tense
'התחלתי כל שיחה ב'אני"
הבעתי את דעתי בתירוץ"
שברצוני רק להועיל saying I only wanted to do good
כדי לבקר את העולם וגם להעליב"
20 רק אתמול הייתי בן"
אבל בזבזתי את הזמן" על דברים שטותיים
שלא השאירו בי דבר"
בעל ערך אמיתי" nothing really secific
חוץ ממספר קמטים על המצח"
ופחד מהשעמום" and fear of boredom
כל אהבותיי נמוגו"
לפני שבכלל התגשמו" before they even existed
החברים שלי עזבו ולא יחזרו"
באשמתי יצרתי"
ריקנות סביבי" an empty space around me
ובזבזתי את חיי ואת שנות נעוריי"
את הטוב והרע, ויתרתי על הטוב"
זייפתי את החיוכים" והקפאתי את הדמעות
"?שנות העשרים שלי, איפה הן היום"
.1959 פריז, 16 באוגוסט
שארל היקר, הגעתי לחוף .כמה ימים אחרי שעזבת
אני עובד קשה, ואני חושב .שהתסריט יהיה מוכן בעוד חודש
,אני שמח מאוד לעשות איתך סרט
.ואני מקווה שנתראה בקרוב
כמובן, נוכל לשנות .את התאריכים, לנוחיותך
נסיים את העבודה ,על הסרט בצילומי חוץ בשלג
ויהיה נהדר לקבל .את פני השנה החדשה יחד בכפר
?מתי אתה חוזר לפריז
.בידידות, פרנסואה טריפו
?ערב טוב, שארלי. מה שלומך
,'מי ירה בפסנתרן'" "1960 ,פרנסואה טריפו
?מה אתה עושה פה, לעזאזל
,אני אומר לך !אתה הורס לי את החיים
.בסדר, בסדר
.זה ממש לא בסדר
אתה נראה טוב .מאחורי הגרוטאה הזאת
,אבל אתה צריך לנגן בפסנתר כנף
,מול אולם מלא
.כשהקהל כורע על הברכיים ,לכן אני שואל
?מה אתה עושה פה, לעזאזל
איני יכול להיות .בשני מקומות באותו זמן
!איזה בדרן
שארל אזנאבור .כבש את ניו יורק בסערה
,לפני פחות מ-48 שעות, בקרנגי הול
שארל אזנאבור נתן משמעות חדשה
.("למילה "פורמידבל" ("נהדר
זה שמו של אחד משיריו .הטובים ביותר
,פורמידבל" הוא שם מצוין"
במיוחד כשהוא מתנוסס .באותיות ענק על עטיפת תקליט
תקליט ש-150 פריזאים ,נשאו בגאווה
כשירדו מהמטוס המיוחד .שהחזיר אותם מניו יורק
כמו בקונצרטים ,של ארתור רובינשטיין בארמון שאיו
,הצופים מילאו את האולם כולו ,ממש עד הבמה
.קרוב, קרוב מאוד לשארל אזנאבור
ואז, בראש ובראשונה ,בשביל מעריציו הנאמנים
.הוא החל לשיר
,את האחת בשבילי"
"פורמידבל"
,("פורמידבל" ("נהדרת בשבילי" 1963 ,קרנגי הול
אבל איך את יכולה לראות אותי"
כה עלוב"
מוטב שאבחר" את אוצר המילים שלי
בשביל למצוא חן בעיניך"
בשפתו של מולייר"
את, עינייך, אפך, שפתייך מקסימות"
לא הבנת, לא נורא"
אל תדאגי, בואי ואחבק אותך"
יקירה, אני אוהב אותך, אוהב אותך"
יקירה, אני רוצה אותך"
?ומה אכפת לנו מכל השאר"
,את האחת בשבילי"
פורמידבל"
אני מנסה לומר לך שוב"
כמה אני מעריץ אותך"
,איני יודע מה עוד לעשות"
...רק לומר לך שתמיד תהיי בשבילי"
".פורמידבל"
?מה בנוגע לתוכנית בברודוויי
?"חוץ מ?... -"מזכרת
.כן. -אני לא רוצה לעשות את זה
?אתה לא רוצה לעשות את זה
?אני אפסיד כסף... -למה
.עולה הון להכין תוכנית טובה. -בסדר
עולה לי 38 אלף דולר .להכין תוכנית טובה
נניח שאציע הצעה .שתחסוך לך 38 אלף דולר
.נניח שאכין את התוכנית בצרפת
האם נוכל למכור אותה כאן ?בלי בעיות
.בטח. -טוב
תקרא לזה ,"שארל אזנאבור בברודוויי"
.ותוכל למכור את זה באירופה .כמובן-
.כי זה מופע בסגנון ברודוויי
:נכין שתי גרסאות .אחת באנגלית ואחת בצרפתית
לקראת מסע ההופעות ,הבינלאומי הראשון שלי
:שאלתי את האמרגן שלי
?כמה כסף יש לנו בבנק
.130 מיליון
טוב, תשכור אולמות קונצרטים .בכל העולם
,אבל שארל .אף אחד לא הזמין אותך
,תשכור את האולמות .ונראה מה יהיה
,וככה, בלי בושה .שכרנו את קרנגי הול
!מהדורה מיוחדת !תקראו על זה כאן
"מי ירה בפסנתרן" ,של טריפו היה להיט בניו יורק
.ואנשים באו לראות את כוכב הסרט
.הצלחה מסחררת
יש אנשים שלא מאמינים ,שאני, הצרפתי-הארמני הקטן
,הפכתי לחברם של הענקים ,פרנק סינטרה
,נינה סימון .ריי צ'ארלס וברברה סטרייסנד
נכון שזה מפתיע, אבל ?בסופו של דבר, מי הענקים האלה
,אמריקני-איטלקי קטן ,אפרו-אמריקנית קטנה
?יהודייה קטנה מניו יורק
."כולנו "משהו קטן
כולם נלחמו נגד דעות קדומות בנוגע .להופעתם החיצונית או לבצע עורם
כולם עשויים מהפגמים .שמייחדים אותם. כולם הצליחו
.אני הצלחתי, ואני גאה בכך
מחר יבוא תורי"
ללא ספקות, ללא פחדים"
מחר יבוא תורי לקבל מבלי לתת "
להפוך את החיים לראויים"
כעת אלו החיים שלי"
"...החשש היחידי, כי מחר יבוא תורי"
.וכעת חוזר האביב
.אביב שוודי
.אולה
,אני מצלם אותך
,אינך רואה את עיניי .הן בורקות מהתרגשות
אני מצלם אותך כדי .להכניס אותך לתוך הסרט של חיי
,כדי לשכתב את התסריט
וללהק אותך ואותי .בתפקידים הראשונים
היא הפנים שלא אוכל לשכוח"
רמז של עונג או של צער"
היא האוצר "או המחיר שעליי לשלם"
היא השיר שהקיץ לוחש"
הצינה שהסתיו נושא"
היא עשויה להיות מאה דברים שונים"
במהלך יום יחידי"
היא אולי היפה ואולי החיה"
אולי הרעב, אולי הסעודה"
יכולה להפוך כל יום לגן עדן"
או שאול"
היא המראה של כל חלום"
חיוך משתקף בנחל ענוג"
היא אולי לא מה שנראה"
"...בתוך תוכה"
את לוקחת את המצלמה .בלי לבקש, בטבעיות
,אם אני מצלם אותך ?למה שלא תצלמי אותי
,אני מודה שבתחילת אהבתנו
היה קשה לי .לעמוד בפני פיתויים מסויימים
!אבל בשבילך, זה הכל או לא כלום
את חוזרת אל הורייך בשוודיה
:ומציבה לי אולטימטום בטלפון
.אראה אותך שוב רק אם נתחתן !אם לא, זה נגמר
.ואת מנתקת
,כעת עליי לקחת סיכון
.להגיב בזריזות ולהמר עלייך
.מספיק עם השטויות! זה עסק רציני
.אני מתקשר אלייך מיד בחזרה
הצטרפי אליי לווגאס, הבה נתחתן .תחת שמש אורות הניאון
.הבה נאמר "כן" בעיר ההימורים
?מודיעין. איך אפשר לעזור
,את המראה ההפוכה שלי .החצי הבלונדיני שלי
,שלווה כמו אגם סקנדינבי .בעוד אני רותח כמו הווזוב
.אנחנו הפכים משלימים, שווי מעמד
,אולה ואני, זרים בארץ זרה
,מושרשים בכל מקום .עקורים בכל מקום
,הנה היא .מאירה את העיר בעורה הצח כשלג
,השלג הנצחי היפה ביותר .בלב המדבר
היא הסיבה שאמשיך הלאה"
הגורם והתכלית לכל חיי"
זו שאדאג לה"
בשנות הקושי והצינה"
אני, אקח את צחוקה ואת דמעותיה"
בלבי אנצור אותם"
כי לאן שתלך שם אהיה"
בלעדיה לא אחיה"
"...היא, היא"
אולה, תפסי את מקומך בחיי .ותני לי לתפוס מקום בחייך
.אולה היא כמוני
.גם בשבילה, העולם הוא חלל רצוף
אנחנו חוצים אזורי זמן שונים .בכל הכיוונים
.ארבע בבוקר או שש בערב
אמת המידה היחידה שלנו .היא אהבתנו
,אמרו לי שכאן, בטוקיו
יש מקומות שבהם היפנים לומדים
,את מילות השירים שלי בעל פה
,בלי להבין בהכרח את משמעותם
.רק כדי שיוכלו לשיר אותם בהופעה
בואו ראו את השחקנים"
את הנגנים"
את הקוסמים"
שמגיעים"
בואו ראו את השחקנים"
את הנגנים"
את הקוסמים"
בואו ראו את השחקנים"
את הנגנים"
את הקוסמים"
שמגיעים"
בואו ראו את השחקנים"
את הנגנים"
...את הקוסמים"
.אט-אט יפן תופסת אותנו
אנחנו מפליגים שוב במבטינו
,למרגלות הר פוג'י
.אני חוזר אל פנייך פעם אחר פעם
,מבטך הקפוא .עורך שצבעו כעין השיש
.את, ארצי הזרה
.אני נזהר שלא להביט לעברך
שהשגת את התמונות הללו שלי בגניבה
מתוך אהבתי, אני גורם לך להאמין,
.אני, למען האמת, נתתי לך אותן
,לראשונה ,מתחיל מסע בין שני מבטים
.שלי ושלך
.זה מטלטל אותי
,במקדש ג'ישו מי שמצליח לעבור את המרחק
,בין האבנים בעיניים עצומות
.ימצא את נפשו התאומה
זה מה שעשינו בחלום ,עם אולה כיוון שהיא כאן
.ואני מביט בה
,עץ קיפולי הנייר שחוזים את העתיד
מסורת הרגליים היחפות ,בתוך הבתים
די בפרטים בודדים .כדי שאמציא לעצמי "אני" יפני
,אני" שרגיל למקום האחר הזה"
.שיראה אותה מדי יום ביומו
.אני" ילדותי, כמובן"
.אני הוא בברט הלבן .אני הוא בחולצת הפולו האדומה
.עולם של ילד - זאת הילדות
להפתעתי, את אחד המראות הבלתי נשכחים ביותר ביפן
.ראיתי בטלוויזיה בחדר המלון
,הילד כבר זכה .בלב הצופים ובניצחון בקרב
,יכלו לומר לך שאתה קטן מדי .שאין לך שרירים
יכלו לומר לך .שאתה שוקל בקושי 18 קילו
לא הייתי מהסס,כמוהו גם אני,אם היו אומרים לי את זה,
באחד הלילות, ביציאה מביתה ,של פיאף, מבוסם קלות
:אני כותב בפנקס שחור קטן
?מה המגרעות שלי
.הקול שלי: בלתי ניתן לשינוי
,הגובה שלי, חוסר ההבנה בתרבות התנועות הילדותיות שלי
.קצרות, יבשות, מוגבלות
.שמעתי הכל בתחילת דרכי
."הבהלה הצרודה לזהב" ."הכר המעונה"
אזנאבור הוא מוצר .שאי אפשר למכור וקשה לעכל
.ארמנים יודעים לספור
,אותך "תספור" אבל השירה לא אתה יכול לספור תוך כדי שירה,
גם כיום, אני חושב עדיין ,על הפנקס השחור הקטן ההוא
.ששמרתי כדי לא לשכוח דבר
.לכאורה, השגתי ניצחון שלם
,אבל כמו לוחם הסומו הקטן .איני שוכח שמדובר בקרב
ומצלם ,את הסצנות החשובות'פראנז
ראש בקיר" במהלך צילומי"
.ומניח לי ללקט את הרגעים השוליים
,תמונות של אנוק איימה שאותה צילם זה עתה
.ועומד לצלם שוב בעוד כמה דקות
,בשבילו, היא תהיה אלה
בעלת פני מלכה מימים עברו
ומעיל גשם ממוסגר .בצורה מושלמת
.אבל בשבילי, הנה היא ,תמונה שולית של מורשת העבר
חברתם הטובה ביותר .של הרוח והרוצחים
,אני מצלם את ז'אן-פייר מוקי .חברי, רעי
.בזכותו, אני שחקן
לא משנה אם דוקרים אותי .או תולים אותי, אני נולד מחדש
,אני ממשיך .אני חלק מהעולם הזה של חיי נצח
...חיים שנחקקים
,שמשאירים חותם
.של הפנים שנשוב ונראה לעולמים
,אני מצלם בשקיקה אבל אני מאפשר יותר ויותר
למצלמה שלי .להית נוכחת בתמונות שלי
.לראות אותי עם ג'וני, עם דלידה
,כאילו שאיני מאמין עדיין ,כאילו שכל העיתונים
,הכתבים .תשומת הלב, אינם מספיקים
,כל האנשים האלה מצלמים אותי .ובכל זאת אני חייב לצלם את עצמי
.נעשיתי חמדן
,אני מטפס אל המערבולת .אני שולט בסערה
,אני רוצה למקד את המבטים לשאוג חזק יותר
,מהנמר על כתפיה של קתרין דנב
.להיות במרכז
.ואף על פי כן, אני קיים
,במקרה שאינכם יודעים את שמי .דאגתי שהוא יופיע כאן
.אני קיים בעולם הזה .על פסגת האולימפוס ובזוהר הגלים
.לרחוב מיסייה לה פרינס יש כוכב
,קאפרי. השמש של המיוחסים
החיים השאננים .באי מנותק מהמציאות
,רולס רויס, אמרגן, מנהל
אני מקבל את הוויסקי שלי .מסקוטלנד ואת הסיגרים מהוואנה
.בחורף - בשלג, בקיץ - בשמש
,אני מרוויח כסף, הרבה כסף .ואיני מסתיר זאת
,אני מטייל בעולם .אבל מצלם רק את סביבתי הקרובה
...לה נאפול, וירנה ליזי
צילמתי את התמונות האלה .בלי לחשוב על האחרים
גבולות חדשים ,תוחמים את הטריטוריה שלי
,"משמאל "קו רובר חוסיין ."מימין "ציר ניקולטה
.סרטי קולנוע, שירים
ארץ של גופים .במצב אופקי ושיער מתבדר ברוח
.ואני עיר הבירה שלה
.האושר שלי טהור, כביר
.הוא שלי. שלי בלבד
.אני קיים
אני מצלם את עצמי .משמע אני קיים
,לעיתים אנחנו פונים הצידה
.וב"הצידה" הזה פגשתי את ארלט
.זמן רב לפני אולה, בחיים אחרים
,היא הייתה רקדנית צעירה ויפה
שהודיעה לי שהיא בהיריון
.ובכוונתה ללדת את הילד
.הילד נולד. קראנו לו פטריק
.25 הוא מת בגיל .לכוד במערבולת של סמים
,איני מדבר על כך לעולם
אבל אני חושב על פטריק .לעיתים קרובות ובוכה בכל פעם
אני שומר למזכרת את המכתבים ,שכתב לי מבית הספר
,בתחתית הדף ,שורות אחדות בארמנית
.בכתיבה תמה
.ארמני זה מה שאני ,מה שהוא רצה להיות
.כדי להתקרב אליי
,פטריק ?מה המקצועות האהובים עליך
?או המקצוע האהוב עליך
:יש כמה מקצועות, יש שלושה .ארמנית, היסטוריה וגיאוגרפיה
"אזנאבור ובני משפחתו"
?אתה מדבר ארמנית היטב
.כן, אני מדבר לא רע
כשאתה פוגש את אביך, נדמה לי ,שהוא מבקר אותך לעיתים קרובות
?באיזו שפה אתה מדבר
,אני מדבר לפעמים בארמנית ,אני מדבר גם בצרפתית
אבל משמח אותו .שאני מדבר בארמנית
?אתה מסוגל להתבטא בארמנית
.כן
?האם היית בארמניה
.לא, לא הייתי בארמניה
?האם היית רוצה לבקר שם יום אחד
.כן, מאוד
.הוא היה ילד מקסים .קצת מסוגר, אך מלא רוך
,זהו פצע של עצב אינסופי .שלא יחלים לעולם
.בשבילי, זה חורף באמצע הקיץ
.לילה שמעוור אותי באמצע היום
בבקרים, רק אולה וסדה מצליחות .לגרום לי לפקוח את העיניים
.איתן, הקיץ מתחיל מחדש
.הן מלוות אותי לכל מקום
,הן מזכירות לי את העונג שבאכילה
,בחופשות עם חברים .בטיול בחוף הים
אני נאחז בתהילה ככוח המניע היחיד .בבקרים שחוזרים על עצמם
,אני מעפיל חזרה לפסגות של עצמי .מתוך יוהרה, בתור הגננה
אנחנו שטים במעבורת .שלוקחת אותנו מהונג קונג למקאו
.הסיפון עמוס לעייפה
,שם, במפרץ ויקטוריה ,אני מחכה לעולם חדש
,מחכה לאורות הניאון ,לניו יורק של אסיה
להמשך אינסופי .של חיי האולימפוס וזכויות היתר
.אך לפתע העולם הישן מציף אותי
.העוני. צפיפות האוכלוסין .19-המאה ה
.המאה ה-18. ימי הביניים
.פועלים מעידן אחר
דבר לא השתנה ,מאז ימי התחריטים העתיקים
שהציגו סצנות מחיי היום-יום .על גבי חרסינה ישנה
,תנועת המשוטים לא השתנתה
המבט אינו רואה דבר ,מעבר לסירה הבאה
,לפריקת המטען עם רדת הערב .ליקיצה השכם בבוקר הבא
.אותו דבר עד אין קץ
,האוטובוסים המודרניים כאן ,לונדון כאן
.בכל פינה בכרך הענקי
,בניינים בני 40 קומות
.הזיהום הקפיטליסטי חודר לריאות
,אבל אני רואה רק את חבלי הסלים
את השחור מתחת לציפורניים .ואת הגבות הכפופים
אני רואה רק המון ,שאינו רואה את עצמו
,אנרגיה של עם ששועט קדימה ,מתקבץ
.ממהר לאכול, לברוח
?איפה הילדים שמשחקים ?איפה אני
.ה"אני" הקטן, הנווד
.לראשונה אני מרגיש לבד
לבד בין כל המבטים האלה .שנחפזים לדרכם
.ההמון הוא חומה
אבל אני יודע .שמאחורי החומה הזאת, יש חיים
,יש אמהות שאומרות ."שינה ערבה, יקירי"
,פרחים קטנים שאומרים"
אלך לראות את הפילים באפריקה" ,"כשאהיה גדול,
אני רואה את הנשים והגברים
,הכורעים תחת המשא הכבד ,ואני תוהה
האם אפשר לסחוב אותו ,כל יום, שוב ושוב
,בלי לחלום על פילים ?על פירמידות, על שער הניצחון
אני תוהה ,על מה חלם אבי כשגם הוא סחב
.העמיס ופרק כל היום
מיד בתום המלחמה הוא פותח דוכן קטן
,בשוק הפשפשים בסנט אואן
ומתחיל ללכת למכירות פומביות
כדי לקנות חפצים שונים .ומשונים בזול
,לאחר שאסף את המטען ,רתום כמו פרדה
הוא מושך את העגלה מרחוב דרואו ,אל שוק הפשפשים
,מתנשף, מזיע, מתאמץ .אבל נחוש בדעתו
הוא שר שירים בארמנית .כדי לעודד את עצמו
"?מה נשמע, אבא"
"!בסדר, בני! אלוהים ישמור עלינו"
,אני עוזר לו כמיטב יכולתי .אבל מרחם עליו
,הוא נראה תמיד שמח וטוב לב .זה האופי שלו
.אלה השורשים הגאורגיים שלו
"אזנאבור ובני משפחתו"
,העולם מרחיק כל העת את חומותיו
,ומזמין אותי אל חיים דמיוניים
.לחיות כאן, לחיות שם
,בברית המועצות .אני מרגיש מחוץ לזמן
,"אזנאבור בברית המועצות"
נדמה לי .שאני מצלם את ממלכת הצללים
,רספוטין, לנין, סטלין
.הזיכרון והטירוף
,אני מרגיש קרוב לפרצופים האלה ,לאקלים הזה
.לנשמה הרוסית שאבי סיפר לי עליה
,פאר עגמומי ,חלומות קבורים מתחת לפרווה
.במרחבים העצומים
האנשים האלה שצועדים בשלג
.מעוררים את זכר המסע של הוריי
לעיתים החלומות נעלמים ,תחת מעטה השלג
,וקווים אחרים, חיים אחרים .משורטטים מעליהם
אני נוחת בירוואן .40 בפעם הראשונה, אני בן
,בכל מקום ,אני מדמיין איך היו נראים חיי
,אילו נולדתי כאן
בארץ שאני חוזר אליה .מבלי שהייתי בה מעולם
,אבי בא מגאורגיה
.אמי מטורקיה
,בני הגולה הארמנית ,שלא ראו את הארץ הזו מעולם
.אך גם הם בניה
,בארמניה, אני מצלם את סיפור חיי
,שאני רואה את האוויר בריאותיי
,את הבלתי נראה שבי .שאני רואה סוף סוף
,אלה שמתו לפני שנולדתי .ניצולי הגירושים והאלימות
,החיים שלא פסקו .הבתים, האח החמימה
.החמימות של היחד
,"אזנאבור בארמניה"
זאת הפעם הראשונה .שאני פוגש את סבתי
.מגע ידה הופך אותי לילד קטן שוב .יש לי צורך לגעת בה
.אני יודע עליה הכל
,הרוך של הצעיף שלה ,העדינות של שיערה
,ניחוח המרק בחדר
,הנוכחות האינסופית .המנחמת של אלוהיה
אבל במשהו, לאו דווקא באל הזה אני מאמין,בתוך תוכי,
,וכשמציגים אותי בפני הקתוליקוס
המנהיג הרוחני ,של הכנסייה הארמנית
:אני שואל אותו
מה עשה אלוהים ?הזה בזמן רצח העם
,השאלה הזו מעבירה רעד בגופי
,אולי לא בגללי אלא בגללם .בגלל אלה שבוטחים בו
הארמנים והיהודים הם שני עמים
.שמכירים זה את זה
אבי ואמי ,התייתמו ברצח העם הארמני
,ולכן בלי לחשוב פעמיים ,באופן טבעי
הם החליטו להחביא יהודים .בזמן הכיבוש הנאצי של פריז
,מפני שצריך להושיט יד, תמיד
.בכל מקום, יהיו הנסיבות אשר יהיו
,לבטוח קודם כל בנו ,בדלת שתיפתח
.במקום מקלט, בקול ידידותי
,כולנו שונים אך זהים
.שווים בשונותנו
אין אדם .שחייו יקרים יותר מחיי זולתו
,ביליתי זמן קצר בקיבוץ
.שבו פלסטינים וישראלים חיים יחד
.זה מה שהייתי רוצה לראות כל יום
,אני זוכר שפליני אמר
."הסקרנות גורמת לי לקום בבוקר"
,בעבורי, זה הפתרון לכל
.בזכות הסקרנות, יש לנו הכל
אהבה לזולת וכל מה שצריך .כדי לא להשתעמם לעולם
.הענק האיטלקי הבין הכל
...עד דמדומי הזמן
.הסקרנות כשעת הבוקר של העולם
המצלמה הייתה אצלי ,בשביל כל הבקרים האלה
"?הבקרים שאומרים,"מי אתה
איך אפשר ?לא לרצות להכיר זה את זה
לא לדעת ,מה מתחולל מאחורי העיניים האלה
.שלו, שלך
,הבה נבלה את חיינו יחד
.נתבונן זה בזה
?מה אתה רוצה לעשות
.סרטים. -למה?-כמוך
אבל תסביר לי .למה אתה רוצה לעשות סרטים
?מה אתה רואה שם בפנים
.אני רואה אותך ושומע אותך
.אני רוצה לעשות אותו דבר
.אי אפשר, אתה תופיע בסרט
.מסע אל קצה הלב, כן
המבטים שהחלפנו בינינו .הביאו את העולם אליי
,העור שלכם, העיניים שלכם ,הקולות שלהם, השיער שלכם
.העורף שלכם
,לראות זה את זה ,לצלם כדי לראות זה את זה
.לאהוב זה את זה
,אתה מקיש באצבעות יום אחד .30 ואתה בן
,אתה רוקע ברגליך .50 ,40 ואתה בן
והקיץ מביא איתו תמיד ,את אותה רוח נעורים
.אותה תמימות
,תמימות אכזרית .בלתי משתנה, מופלאה
שמי התכלת של הקיץ ,שימשיכו אחרינו
.אחריי ואחריכם
מעולם לא צפיתי .בתמונות האלה שוב
,אבל כשצילמתי אותן .ידעתי שאתם תצפו בהן יום אחד
,היום אתם כאן .מציצים מאחורי כתפי
.אין הבדל עוד, אין גבול שחוצץ בינינו
.מבטינו מתמזגים
אהובתי, אהובתי"
עוד נשוב וניפגש"
אהובתי, אהובתי"
עוד נשוב וניפגש"
אהובתי, אני יודע שביום מן הימים"
את ואני נתאחד לעולמים"
,על גדת הנחל" באור השחר המפציע
אהובתי, עוד נשוב וניפגש"
בוקר אחד, בדרך המתפתלת"
אני מאמין שנתאחד לבסוף"
על האדמה הזאת, בכוח התפילות"
אהובתי, עוד נשוב וניפגש"
אהובתי, אהובתי"
עוד נשוב וניפגש"
אהובתי, אהובתי"
עוד נשוב וניפגש"
אהובתי, יד הגורל ביום מן הימים"
תפגיש אותנו בצומת הדרכים"
פנים מול פנים, בזמן ובמרחב"
אהובתי, עוד נשוב וניפגש"
ואחר כך, כשהעולם יתעייף"
,קריינות: רומן דוריס מארי מונטויה, מישל קלושנדלר
לייצר חלומות" ולרסק אותם לרסיסים
הרחק מחורבות" האהבות השגרתיות
"אהובתי, עוד נשוב וניפגש"
,קריינות: רומן דוריס מארי מונטויה, מישל קלושנדלר
:עברית שלומי שורצולד
:הפקת כתוביות אולפני אלרום
F-U-Z הובא ע"י blkbrd סנכרון