‏כשאתה יוצר סיפור על עצמך‏
‏שמבוסס על שקר לגבי מי שאתה ומי המשפחה שלך,‏
‏במוקדם או במאוחר הדבר יתגלה.‏
‏זו השתקפות של מצב שנבנה על שקרים וכזבים.‏
‏תוצר של שינויים פוליטיים אלימים.‏
‏הסיפור של מישהו שמחפש את האמת על העבר,‏
‏האמת על עצמם, מי אנחנו באמת?‏
‏אדם שחיפש דרך להתקדם, דרך להיות מישהו‏
‏‏בחלק של העולם שבו ‏ההיסטוריה עברה מניפולציה.‏
‏בודפשט, הונגריה‏
‏אני רוצה לקנות כרטיס לאושוויץ.‏
‏תודה רבה לך.‏
‏אחד לאושוויץ, בבקשה.‏
‏‏ברגע שהרמתי גיליון ‏של "הונגריאן-פורום" בתיכון,‏
‏‏החינוך האידיאולוגי שלי ‏כבר די נקבע.‏
‏‏העיתון היה מלא ‏במאמרים מאוד אנטישמיים,‏
‏‏תמך בתיאוריית ‏קונספירציה יהודית גלובלית‏
‏בציר תל אביב-לונדון-ניו יורק,‏
‏שרצתה לשלוט בהונגריה, בבודפשט.‏
‏‏הצטיירה בעיניי תמונה מאוד שלילית ‏על הדת היהודית.‏
‏צ'אנאד סגדי‏
‏עד שסיימתי תיכון,‏
‏‏כבר בניתי השקפת עולם ‏ימנית לאומנית ברורה מאוד.‏
‏חיי הפוליטיים המשיכו באוניברסיטה,‏
‏בדיוק מהנקודה שהייתי בסיום תיכון.‏
‏‏היו הרבה אנשים צעירים ‏מקבוצות ימניות‏
‏שהיו שותפים לאידיאולוגיה שלי.‏
‏‏רציתי שכולם יאמינו בעולם ‏כפי שאני ראיתי אותו,‏
‏‏לכן זה היה תענוג גדול ‏שלבסוף נוסדה המפלגה: "יוביק".‏
‏‏אנטישמיות ואפליית יהודים ‏הייתה מוטיבציה חזקה.‏
‏‏הייתי חבר במפלגה ‏מאז היווסדה בשנת 2003,‏
‏‏הייתי חלק מהגרעין הפנימי ‏שהתחיל את הכול.‏
‏‏בשנת 2006 ‏המשטרה התעמתה עם מפגינים.‏
‏‏אווירה שדומה למלחמת אחים ‏שלטה בבודפשט.‏
‏הציבור חש בחרדה קולקטיבית עצומה,‏
‏‏אבטלה גבוהה, ‏ירידה ברמת הביטחון האישי,‏
‏‏והכול בגלל ‏ממשלה שמאלנית לא מוצלחת.‏
‏אתם פישלתם!‏
‏‏בזמנו הייתה ‏חרדה חברתית גדולה‏
‏בגלל השינוי הכושל במשטר‏
‏‏האבטלה הגבוהה ‏והממשלה השמאלנית הכושלת.‏
‏‏זה היה ברור ‏שהמדינה בדרך למשבר‏
‏יוביק שמחה לראות את המתח,‏
‏‏כי היא יכלה להרוויח ממנו ‏הון פוליטי.‏
‏‏הייתי בשטח ‏דיווחתי בתור עיתונאי‏
‏היו הרבה אנשים ברחובות‏
‏אנדראס דזסו‏
‏‏אנדראס דזסו ‏עיתונאי חוקר‏
‏בעיקר ימניים.‏
‏‏הודות למהומות בשנת 2006 ‏למפלגה הייתה הזדמנות להגיע לחדשות.‏
‏המקום הזה היה במה בשביל יוביק‏
‏‏הרבה קבוצות של קיצוניים ‏הסתפחו ליוביק‏
‏הן הפכו למעין שותפות שלה.‏
‏‏אחת מהירושות של הקומוניזם ‏היא מורשת של חוסר אמון,‏
‏‏אן אפלבאום ‏עיתונאית פוליטית‏
‏חוסר אמון גם בשכנים שלך‏
‏‏וגם באנשים שאתה מכיר ‏אבל גם חוסר אמון בממשלה.‏
‏‏היה נדמה שיוביק הציעה משהו חדש, ‏משהו אנרגטי,‏
‏היא הציעה כוח לאנשים צעירים יותר.‏
‏‏צ'אנאד סגדי ‏היה לגמרי אחד מהאנשים הצעירים האלה,‏
‏והוא היה צריך משהו להשתייך אליו.‏
‏‏בדיקת גבולות תמיד הייתה חלק ‏מהאסטרטגיה הפוליטית שלנו.‏
‏‏רצינו לעשות משהו גדול, ‏משהו ראוותני.‏
‏‏אז בקיץ של שנת 2007 ‏הקמנו את "המשמר ההונגרי",‏
‏ארגון צבאי למחצה,‏
‏‏כאילו שאנחנו ‏מבנה כוח חלופי בהונגריה.‏
‏‏לכל הדבר הזה הייתה הרגשה ‏של הגעת כוחות שחרור.‏
‏זה היה אירוע מרומם נפש ומקסים.‏
‏‏ה"משמר" נוצר כדי להשלים ‏את השינוי במשטר,‏
‏גאבור וונה: ראש מפלגת יוביק‏
‏וכדי להציל את האומה ההונגרית.‏
‏‏אנחנו העם. ‏אנחנו מתחילים להתחזק,‏
‏ואתם צריכים להתארגן.‏
‏‏עשרים וארבע שעות בלבד ‏לאחר שהוקם המשמר ההונגרי,‏
‏היו לו מעל 2000 מתגייסים חדשים.‏
‏אבל המשמר הזה במדים שחורים,‏
‏שאת דגלו בירכו כמרים,‏
‏יצר היסטריה לא קטנה.‏
‏‏אחד הדברים שצ'אנאד ‏תמיד התעניין בהם היה כוח.‏
‏ניהול המשמר ההונגרי‏
‏נתן לו את התחושה הזו, שהוא אחראי על משהו.‏
‏‏החיבה שלו לסמלים וההבנה שלו כיצד ‏ניתן לעשות בהם מניפולציה‏
‏הייתה יסודית באופיו,‏
‏וצ'אנאד מיד תפס שאפשר להפוך דברים למרגשים‏
‏‏אם נותנים לאנשים משהו להסתכל עליו, ‏משהו לצעוד בו.‏
‏‏בכל הארץ, ‏אנשים התחילו לענוד סמלים‏
‏שלא היו סמלי צלב-חץ נאציים,‏
‏אבל היו מאוד דומים.‏
‏ידענו טוב מאוד שזה עורר פחד,‏
‏‏אבל היינו מוכנים להגן על זה ‏כששאלו אותנו‏
‏ולהגיד בתמימות מושלמת,‏
‏‏"למה שנרצה לעורר פחד? ‏מי רוצה את זה בכלל? אף אחד.‏
‏"אלה סמלים לגמרי תמימים.‏
‏"מי מפחד מבגדי איכרים הונגריים?"‏
‏ההונגרים שואלים,‏
‏‏"למה להביט לאחור? ‏נשכח מעבר ונתקדם."‏
‏‏אני אומר שנבנה את העתיד ‏בעזרת העבר.‏
‏גלוחי-ראש, אנטישמים, אוהבי נשק,‏
‏‏היינו נחושים לתת לכולם להצטרף, ‏לא משנה מי הם היו.‏
‏הוצאנו את השד מהבקבוק.‏
‏שחררנו את כל הכעס‏
‏ולא חשבנו על התוצאות.‏
‏‏יוביק משחקת באופן גלוי ‏עם נושאים שנחשבים לטאבו‏
‏‏והמשמר ההונגרי היה המשחק הכי גדול ‏של טאבו שהם שיחקו.‏
‏הם קראו תיגר על הנרטיב‏
‏שפשיזם הוא רע, ושהפשיזם הובס,‏
‏עכשיו שיש גרסה חלופית להיסטוריה ההונגרית‏
‏שנשמרה בסוד ועכשיו אפשר להוציא אותה שוב.‏
‏‏צ'אנאד סגדי היה לגמרי ‏חלק מיצירת התחושה הזו.‏
‏שהאל ייתן לך...‏
‏עתיד מזהיר!‏
‏יש כאן כוח חדש. תכניסו את יוביק.‏
‏אנחנו מגנים על אדמות הונגריות.‏
‏השיבו חוק וסדר.‏
‏מי שיש לו יותר מאזרחות אחת חייב במס.‏
‏העבריינים מקומם בכלא.‏
‏כי הונגריה שייכת להונגרים.‏
‏בשבעה ביוני מצביעים ליוביק.‏
‏‏בשנת 2007 ‏ייסדתי את המשמר ההונגרי.‏
‏‏בשנת 2008 ‏הפכתי לסגן יושב-ראש לאומי ביוביק‏
‏שני בשרשרת הפיקוד.‏
‏הייתי רק בן 26,‏
‏‏ושמי הופיע על פתקי הצבעה ‏בכל רחבי הארץ.‏
‏יוביק, 14.7% מהקולות.‏
‏יוביק, שבנינו במשך שנים,‏
‏פתאום קיבלה 14% מהקולות.‏
‏אני זוכר שיצאתי מהחדר הקטן הזה,‏
‏‏ובקושי יכולנו ללכת ‏מרוב שכולם באו לחבק אותנו.‏
‏‏הייתה חגיגה גדולה, ‏זה היה פנטסטי.‏
‏אפילו על ערש דווי,‏
‏‏זה יישאר ‏אחד מהימים הכי טובים בחיי.‏
‏יוביק יצאה מהאנונימיות שלה‏
‏‏לקחת 15% מהקולות ‏ושלושה מושבים בפרלמנט האירופאי‏
‏מראים מעבר בולט לימין בהונגריה.‏
‏ביום שלישי הבא, בשטרסבורג‏
‏יתקיים המושב הראשון של הפרלמנט האירופאי.‏
‏אני אתפוס את מקומי בפרלמנט האירופאי.‏
‏ואלבש את המעיל הזה.‏
‏איך תוכל להכחיש את זה?‏
‏ובשביל מה זה טוב להכחיש את זה?‏
‏הייתה שואה, אוקיי,‏
‏‏אבל היו הרבה זוועות אחרות ‏במלחמת העולם השנייה,‏
‏‏הרבה חיילים הונגריים ‏מתו בנהר הדון,‏
‏‏איך השואה שונה ‏מכל אסון לאומי אחר?‏
‏הם עשו דה-הומניזציה מוחלטת לאנשים,‏
‏‏לקחו אנשים כמו חיות לאיזה מקום ‏כדי לטבוח בהם ולשרוף אותם,‏
‏‏שום דבר מסוג כזה ‏לא קרה לפני כן.‏
‏והיהודים לא אחראים לזה?‏
‏‏למה אתה מתכוון? ‏אחראים למה?‏
‏שהם עצמם גרמו לאגרסיה נגדם‏
‏הם לא הסכימו להיטמע בחברה,‏
‏הם מייצגים תרבות שונה.‏
‏‏ומה לא בסדר בזה? ‏לכל אומה יש תרבות משלה.‏
‏‏אבל היהודים מסרבים לחוש ‏רגשות לאומיים, פטריוטיים‏
‏‏במקום זה, הם מתעקשים על ‏השקפתם הקוסמופוליטית‏
‏‏הם לא ייטמעו ‏באף תרבות אחרת.‏
‏‏לא, לא, ‏היכן שנגור, נחייה את חיינו.‏
‏‏אני זוכרת שאבי היה בחזית ‏במלחמת העולם הראשונה,‏
‏‏הוא הקריב כל כך הרבה ‏כדי שנוכל לנצח,‏
‏ומה קיבלנו בתמורה?‏
‏שולחים אותנו בטרנספורט להירצח?‏
‏‏מה שהרגיז אותי ביהודים היה, ‏קודם כל,‏
‏‏למה אנחנו צריכים לדבר ‏כל כך הרבה על השואה?‏
‏‏אוקיי, הייתה שואה, ‏זו הטרגדיה של היהודים,‏
‏‏אבל למה צריכים להזכיר לנו ‏את זה כל שבוע?‏
‏‏זה נראה כאילו שהם כל הזמן ‏מזכירים לי שאני אשם,‏
‏‏אבל אני לא קשור ‏לכל הסיפור הזה.‏
‏במשפחה שלנו הייתה מודעות פוליטית גבוהה.‏
‏דיברנו על פוליטיקה בארוחות צהריים,‏
‏ואבי היה ימני נחוש.‏
‏קיבלתי חינוך לאומני בעיקרו.‏
‏‏משפחתו של אבי הייתה ‏משפחת אצילים עשירים,‏
‏הם בנו משהו במשך דורות,‏
‏ואז הקומוניסטים לקחו את הכול.‏
‏כדי להיות צאצא ראוי לאבותיי,‏
‏חשתי שעליי להמשיך בדרכם.‏
‏הפרלמנט האירופאי, שטרסבורג‏
‏‏הרגשתי מוזר כשהגעתי לפתע ‏למעמד כל כך גבוה.‏
‏‏אדוני הנציג כך וכך, ‏אדוני הנציג זה וזה,‏
‏הרגשתי בעל כוח רב.‏
‏‏אבל ברשותכם, כל כך הרבה צביעות, ‏כל כך הרבה אנשים‏
‏בעלי סטנדרטים כפולים במקום אחד,‏
‏טוב, זה בהחלט הישג.‏
‏‏בניגוד לקרקורים הריקים ‏של המפלגה הקומוניסטית,‏
‏יוביק תמיד סיפקה פתרונות חיוביים.‏
‏‏צ'אנאד הפך, בגיל צעיר מאוד, ‏לאדם בולט מאוד.‏
‏הוא היה מקושר למנהיגות, מקושר למייסדים,‏
‏מקושר למשמר ההונגרי‏
‏ומקושר לכל הפרסומים והפעילויות שלו.‏
‏צ'אנאד לא היה רק אידיאולוג,‏
‏‏הוא היה מישהו שחיפש לארגן, ‏להרוויח כסף, לממן את המפלגה,‏
‏‏אבל הוא ניסה להציג את עצמו ‏בתור צעיר הונגרי רגיל‏
‏‏שנשאר בקשר עם דרך החיים ‏של צעירים הונגריים,‏
‏שהוא לא חלק מהממסד,‏
‏‏הייתה לו סוג של אמינות ‏שבאה מזה שהוא אנטי-ממסדי.‏
‏עכשיו או לעולם לא, אין לנו עוד הזדמנויות.‏
‏‏המפלגה הסוציאליסטית היא ‏חלק מהמוות של הונגריה.‏
‏‏יוביק היא מפלגה שמשחקת ברטוריקה, ‏היא משחקת משחקים,‏
‏‏היא שורפת את הדגל האירופאי מול חזית ‏הבניין של הנציבות האירופאית בבודפשט.‏
‏הם משחקים עם חלק מהרעיונות של אנטישמיות,‏
‏משתמשים בסמלים יהודיים או רומזים‏
‏שאיכשהו היהודים אחראיים מבלי ממש להגיד זאת‏
‏‏והם הרבה פעמים ילכו רחוק ‏בלהגיד דברים ואז ייסוגו חזרה.‏
‏‏במילים אחרות, זה משחק של רמזים ‏ולחישות ובדיחות וסמלים.‏
‏‏בעשרים השנים האחרונות ‏הם חיללו את כבוד הכתר,‏
‏הם חיללו את הסמלים הלאומיים שלנו.‏
‏מי?‏
‏בעיקר יהודים אמנים, שחקנים, אינטלקטואלים.‏
‏‏אל תגיד לי שלא שמעת ‏מה שרבי יהודי אמר,‏
‏‏שכל מה שהונגריה נתנה לעולם זה ‏שנאפס אפרסקים ומכנסיים רחבים.‏
‏אחרי שצ'אנאד נבחר לפרלמנט האירופאי,‏
‏‏הוא וחברי פרלמנט אחרים, ‏חברי הפרלמנט האירופאי, ביוביק‏
‏התחילו להבין שאם הם באמת רוצים כוח,‏
‏‏אם הם באמת רוצים להפוך ‏למפלגה שלטת בהונגריה,‏
‏‏אם הם רוצים קריירה פוליטית ‏ארוכה שתחזיק מעמד,‏
‏הם יצטרכו להתרחק‏
‏מחלק מהאלמנטים היותר קיצוניים במפלגה.‏
‏‏יוביק ניסתה להתנהל ‏כמו מפלגה פרלמנטארית,‏
‏‏וגם להיענות לצרכים ‏של הקיצוניים,‏
‏‏כמו למשל אלוד נובאק, ‏סגן הנשיא של יוביק,‏
‏‏רבים מהם היו ‏פשוט נאצים.‏
‏‏הצלחתי ליצור קשר אמין ‏עם מישהו בתוך יוביק.‏
‏‏נגלתה תמונה של קבוצת ‏אנשים מופרעים,‏
‏כולם עוקבים אחד אחרי השני כל הזמן,‏
‏‏סוחטים זה את זה וחוששים ‏שהם יהיו מטרה לסחיטה.‏
‏ידעתי על צ'אנאד סגדי במשך שנים,‏
‏ידעתי מההתחלה של יוביק‏
‏על מה היה כל המשחק שלהם.‏
‏זולטן אמברוס‏
‏‏אז כשהוא התחיל את הקריירה ‏הימנית-כביכול הקטנה שלו,‏
‏‏אני כבר הייתי עסוק ‏בצד הלאומנים זמן רב.‏
‏‏כשצריך לשקר, ‏הוא שוחה כמו דג במים.‏
‏הוא פוליטיקאי מושלם.‏
‏הוא חרא של בן אדם.‏
‏אחד מחברי יוביק התקשר אליי‏
‏ואמר שהתקשר איזה בחור,‏
‏ששמו זולטן אמברוס, והוא אומר‏
‏שיש יהודים בקרב ההנהגה של יוביק,‏
‏ושמך הוזכר.‏
‏ואז עוד שלושה או ארבעה חברי יוביק התקשרו,‏
‏אותם סיפורים...‏
‏השמועה התפשטה.‏
‏העברתי את כל זה‏
‏בפגישה הבאה של הנהגת יוביק,‏
‏‏כולם אמרו: ‏"תתמודד עם זה, תגלה על מה זה,‏
‏"ותגרום לו להפסיק להפיץ את השטויות האלה."‏
‏‏היה קשה לגלות ‏מי הבחור הזה באמת,‏
‏הוא היה בכלא כמה פעמים‏
‏בגלל שימוש לרעה בנשק וחומרי נפץ.‏
‏‏הייתי חבר בולט בתנועה של ‏גלוחי הראש,‏
‏אני לא חושב שאני גזען,‏
‏זה לא מה שמשך אותי.‏
‏‏זו הייתה החזות הצבאית, ‏התרבות הצבאית.‏
‏כבר קראו לי נאצי,‏
‏‏אבל אני חושב על עצמי בתור איכר פשוט ‏שמעריך מסורת ומנהגים.‏
‏הוא היה די יהיר.‏
‏‏הם ינערו מעליהם את ילד האיכרים ‏כמו שמנערים אגוזים מעץ.‏
‏אז לא תהיה שום בעיה כאן.‏
‏הוא נראה קצת פרנואידי,‏
‏קצת מוזר,‏
‏‏תנועותיו והבעות פניו נראו ‏קצת מופרעות.‏
‏‏הייתי מאוכזב שלאדם כזה ‏הייתה השפעה כזו על אחרים.‏
‏הנחתי שהוא יפתח את הפה,‏
‏אז הנחתי שהוא ישקר‏
‏אז הייתי צריך להכין הקלטה.‏
‏ביקשתי ממנו להגיע לעיקר,‏
‏על מה כל הרכילות הזו,‏
‏כל הרכילות היהודית.‏
‏אתה יודע, במעגלים שלנו אין עלבון גדול מזה.‏
‏כן, בטח.‏
‏‏אז אתה יודע, שאם קוראים לך יהודי ‏זה העלבון הכי גדול.‏
‏אז בוא נברר את הדברים.‏
‏‏אמרתי שאני לא יודע דבר ‏לגבי אף אחד אחר,‏
‏אבל אני יודע לגבי עצמי.‏
‏אם מישהו לא יהודי - זה אני.‏
‏אז, קטלין מולנר היא אמך נכון?‏
‏אביה הוא אימרה מולנר.‏
‏נכון.‏
‏ומגדולנה קליין היא אמה?‏
‏כן.‏
‏‏יש לנו מסמכים לתיעוד של ‏ענף היוחסין הזה.‏
‏זה נכון שזהו שמה.‏
‏‏אבל סבתא שלי לא נולדה ‏מגדולנה קליין.‏
‏‏היא אומצה בידי זוג מבוגר ‏שלא היו לו ילדים.‏
‏‏דיברתי עם סבתא שלי ‏על ההיסטוריה של המשפחה שלה.‏
‏‏היא סיפרה לי ששם הוריה המאמצים ‏היה קליין,‏
‏אביה המאמץ היה זיגמונד קליין,‏
‏הם חיו בכפר.‏
‏היא סיפרה לי סיפורים מילדותה,‏
‏‏על הוריה המאמצים, ‏במה אביה עסק לפרנסתו,‏
‏‏וכששאלתי אותה על ‏קרובים יותר רחוקים,‏
‏‏היא אמרה שזו הייתה משפחה ‏ממוצעת לגמרי במיסקולק,‏
‏אבל לא היה שום דבר מעניין.‏
‏‏אני מודה שאף פעם לא בדקתי ‏את המשפחה של סבתי.‏
‏המשפחה היהודית?‏
‏אני רק רוצה שיהיה ברור.‏
‏למיטב ידיעתי.‏
‏אני חושב שזה בלתי אפשרי.‏
‏כל המסמכים אצלנו.‏
‏סבתא שלך גורשה.‏
‏אנחנו יודעים מה המספר של הקעקוע שלה.‏
‏אולי אתה יכול להעלים אותו איכשהו.‏
‏אני לא יודע דבר לגבי קעקוע.‏
‏אני לא יודע דבר לגבי כל זה.‏
‏אני מתכוון שהיא לא סיפרה לי דבר מכל זה.‏
‏היא חינכה אותנו ללאומיות.‏
‏‏אף פעם לא הוזכרה האפשרות ‏שהיא יהודיה.‏
‏החברה היהודית היא חברה מטריאכלית.‏
‏‏אז יהדות עוברת מצד האם. ‏אתה יהודי.‏
‏אז יהדות עוברת מצד האם.‏
‏ביקשתי הוכחה.‏
‏הוא אמר שההוכחה שלו נמצאת בחדר השני.‏
‏חשבתי שזו פנטזיה סוריאליסטית,‏
‏‏לא רק שהיא יהודיה, ‏אלא היא גם גורשה,‏
‏זה כבר היה מוגזם.‏
‏‏בתור איכר ‏אני יודע כמה גנטיקה משפיעה.‏
‏אין לי דעה קדומה נגד אף אחד,‏
‏אבל יש לי ניסיון.‏
‏אתה לומד מהניסיון.‏
‏הניסיון שלי אומר לי להיזהר‏
‏מאנשים ממוצא יהודי.‏
‏סבתא שלי הייתה לגמרי בלונדינית,‏
‏‏היו לה עיניים כחולות חודרות, ‏הרגשת שהיא יכולה לראות ישר דרכך.‏
‏יכול להיות שסבתא שלי יהודיה?‏
‏אני זוכר בתור ילד בן שש או שבע,‏
‏חבר לכיתה סיפר בדיחה יהודית...‏
‏‏בבית, אמא שלי שאלה איך היה בבית הספר, ‏וסיפרתי לה את הבדיחה,‏
‏‏"היטלר שאל ילד יהודי, מה אתה ‏רוצה להיות כשתגדל?"‏
‏והילד אומר, "רופא".‏
‏אני רואה שאמא שלי מחווירה,‏
‏‏היטלר אומר, ‏"לא, התכוונתי סבון או אהיל?"‏
‏‏ראיתי שאמי נעצבה, שום תגובה אחרת, ‏פשוט עצב.‏
‏‏היא הלכה לחדר אחר, ‏איני יודע אם היא בכתה.‏
‏היא לא אמרה אף מילה.‏
‏‏פתאום הבנתי שדיברנו הרבה ‏על שושלת היוחסין של אבא שלי,‏
‏אבל הצד של אמא שלי היה ריק.‏
‏‏התחלתי לדבר עם סבתא שלי ‏בחג המולד 2011.‏
‏‏אם אני לא רואה את השפתיים שלך, ‏לא אוכל להבין מה אתה אומר.‏
‏ככה בסדר?‏
‏התחלתי לשאול אותה על ילדותה,‏
‏‏דברים כמו - איך היה חג המולד ‏כשהיית ילדה?‏
‏"שלג נהדר, איזה שלג נהדר,‏
‏כבר אין כל כך הרבה שלג בימינו."‏
‏‏פחדתי פחד מוות שסבתא שלי תגיד ‏שהכול נכון.‏
‏‏שאלתי אותה, ‏"סבתא, שם משפחתך היה קליין,‏
‏‏אז ההורים המאמצים שלך ‏היו משפחת קליין, נכון?"‏
‏‏"אבי המאמץ ‏שנתן לי את השם קליין‏
‏היה הדוד שלי."‏
‏אה, אז הם היו גרמנים?‏
‏היא אמרה "לא, יהודים."‏
‏המילה הזו "יהודים",‏
‏הייתה כמו פגיון בלבי.‏
‏אז איך הצלחת להימלט מהגירוש?‏
‏היא אמרה, "לא נמלטתי,‏
‏גורשתי."‏
‏"היא גורשה?‏
‏"אבל לאן?"‏
‏"אושוויץ."‏
‏זו האמת.‏
‏אני ממוצא יהודי.‏
‏‏הייתי מתעורר ומקווה שזה ‏הכול רק חלום רע,‏
‏מקווה שמישהו יבוא ויגיד,‏
‏"נתנו לך אבחון לא נכון.‏
‏"אתה לא חולה סופני,‏
‏"זה לא קטלני,‏
‏"פשוט אבחנו אותך לא נכון."‏
‏יש פשוט כאוס,‏
‏כאוס מוחלט בכל מחשבותיי.‏
‏חשבתי שאין לי מקום ללכת אליו מכאן.‏
‏התקשרתי למנהל מפלגת יוביק.‏
‏אמרתי לו "גאבור, מה עליי לעשות עכשיו,‏
‏"האם עליי לעזוב את יוביק?"‏
‏הוא אמר, "זה לא משנה, תמשיך לעבוד.‏
‏‏"תחשוב על זה, צ'אנאד, אנחנו יכולים לעשות ‏את כל הקמפיין הבא איתך‏
‏"אתה ממוצא יהודי,‏
‏"אבל אתה לא סתם בחור ממוצא יהודי,‏
‏"סבתא שלך היא ניצולה מאושוויץ.‏
‏‏"אתה מבין איזו הגנה ‏זו תהיה בשביל יוביק?"‏
‏העולם הסתחרר סביבי.‏
‏אני אהיה ההגנה של יוביק?‏
‏‏פורסם קטע מוקלט בבלוג על ‏"סטנדרטים כפולים",‏
‏‏שבו לכאורה, צ'אנאד סגדי, ‏חבר הפרלמנט האירופאי מטעם יוביק,‏
‏נחקר על מוצאו.‏
‏צ'אנאד סגדי עומת עם מוצאו היהודי בידי אדם‏
‏שהקליט אותו בסתר בשנת 2010.‏
‏‏על פי המידע שבידינו היא גורשה. ‏אנחנו יודעים מתי היא חזרה.‏
‏היא מעולם לא סיפרה לי דבר מכל זה.‏
‏‏אני אישית סיפרתי לגאבור וונה ‏ולצ'אנאד סגדי.‏
‏‏התגובה של גאבור וונה הייתה ‏שזה לא משנה שהוא ממוצא יהודי,‏
‏מה שמשנה זה מי יודע על זה.‏
‏‏הפצצה היהודית הזו ‏הרסה כל דבר שהיה בדרכה.‏
‏‏חשבנו שצ'אנאד היה חבר שלנו, ‏קומראד שלנו,‏
‏צ'אנאד סגדי עוזב את יוביק.‏
‏המוצא היהודי של צ'אנאד סגדי‏
‏לא השפיע על החלטתנו...‏
‏הרגשתי ערום.‏
‏בקושי יכולתי לנשום,‏
‏הכול נראה כל כך כבד,‏
‏לא היה לי במה להיאחז,‏
‏לא היה לי לאן לפנות.‏
‏חיפשתי מצבים דומים בעיתונים,‏
‏באינטרנט,‏
‏אנשים שכבר היו במצבים דומים.‏
‏איך אפשר להתמודד עם הבעיה הזו?‏
‏לאט אבל בטוח המציאות שקעה.‏
‏אני צריך להתמודד עם היותי יהודי,‏
‏בדיוק מה שלא רציתי להיות אף פעם.‏
‏שמעתי שבאינטרנט אפשר למצוא‏
‏אחד מהמובילים במפלגת יוביק‏
‏הרב ברוך אוברלנדר‏
‏‏ראש מועצת הרבנים האורתודוכסים ‏בודפשט‏
‏‏שהוא יהודי עם כל התעודות. ‏אמרתי, "תשמע, זו המומחיות שלי."‏
‏בדקתי לראות אם זה אמיתי‏
‏וגיליתי שזה אמיתי, הבחור יהודי, אין שאלה.‏
‏‏אילו הוא היה בא אליי עכשיו ‏לבקש אישור שהוא יהודי‏
‏הייתי נותן לו אישור.‏
‏‏אז זה התחיל... אתה יודע, ‏זה גרם לי לחשוב עליו בתור יהודי.‏
‏אמרתי, היי זו ודאי שאלת הלכה מעניינת‏
‏‏אתה יודע, מה אומר החוק היהודי ‏לגבי אדם כמו צ'אנאד סגדי‏
‏אם הוא בא לבית כנסת?‏
‏עדיין לא ידעתי את התשובה,‏
‏אבל זו שאלה אמיתית.‏
‏ביום שלישי בבוקר, נחשו מי מתקשר?‏
‏‏אמרתי, "לא, אתה עובד עליי," אתה יודע. ‏מה הוא רצה?‏
‏‏הוא אמר שהוא רוצה לפגוש אותי. ‏אז מה אני צריך לעשות?‏
‏‏הרגשתי כמו גלדיאטור ‏שנכנס לזירה.‏
‏כל הזמן חשבתי, "מה אני עושה כאן?"‏
‏רציתי רק לברוח.‏
‏‏כולם העמידו פנים שהם ‏לא מסתכלים עליי,‏
‏‏אבל הם הסתכלו, ‏ואני ידעתי שהם מסתכלים.‏
‏זה היה מצב שמעולם לא חלמתי עליו.‏
‏אתה יודע, מה אני אמור להגיד לו?‏
‏רבי אוברלנדר הושיט לי כיפה.‏
‏הרגשתי ממש שהיא מכאיבה לי בראש,‏
‏הרגשתי שהיא שורפת אותי.‏
‏הרבה יהודים כועסים מאוד, מאוד.‏
‏"איך אתה יכול לשבת עם כזה שונא-יהודים,‏
‏איך אתה יכול לקבל אותו ולדבר אליו יפה?"‏
‏סגדי נפגש עם רב הונגרי אורתודוכסי‏
‏בכדי להתנצל על ההערות הפוגעות שלו‏
‏והבטיח לבקר באושוויץ לחלוק כבוד לנספים.‏
‏‏סגדי היה חבר מייסד של ‏המשמר ההונגרי, מפלגה פרו-נאצית.‏
‏הם באו להפגין מול הבית שלי.‏
‏הם איימו עליי ברחוב.‏
‏‏המשמר ההונגרי נשבע ‏שנעקור במו ידינו‏
‏את אלה שבחרנו לפרלמנט,‏
‏שהפכו בלתי ראויים לשרת את המטרה.‏
‏‏צ'אנאד סגדי, מעתה שמך ‏הוא שם של בושה וכלימה.‏
‏איפה צ'אנאד סגדי?‏
‏יהודים מלוכלכים!‏
‏כשלבסוף התגלה שצ'אנאד באמת יהודי‏
‏‏אתרי האינטרנט והתקשורת ‏של הימין הקיצוני השתגעו.‏
‏טוב, ברור שזה אמיתי‏
‏‏אתם יודעים, היהודים תמיד ‏מתחפשים למישהו אחר,‏
‏אתם יודעים, ברור שהם חודרים לכל מקום,‏
‏הם אפילו הסתננו לימין הקיצוני.‏
‏היו אחרים שחשבו, אתם יודעים, זה הכול שקר,‏
‏צ'אנאד שיחק את המשחק מההתחלה‏
‏זה לא ייתכן שהוא לא ידע.‏
‏‏אנשים בשמאל ההונגרי צחקו, ‏ברור שיש משהו אבסורדי,‏
‏משהו קצת מספק.‏
‏הוא נדחק החוצה באמת בלי כלום.‏
‏כלומר, לא הייתה לו דרך ברורה להתפרנס,‏
‏לא היה לו מעגל חברתי,‏
‏‏כל החיים שלו היו מעורבים בקבוצה ‏אחרת של אנשים‏
‏והוא היה מנודה ממנה לחלוטין.‏
‏‏חשבתי שמקומי יהיה ‏בפוליטיקה לזמן רב,‏
‏‏מעולם לא חשבתי ‏שזה ייגמר כל כך מהר.‏
‏הייתי כל כך נואש,‏
‏אפילו שקלתי התאבדות.‏
‏‏כמה אמא ידעה על ‏שהותך באושוויץ?‏
‏‏טוב, מאוחר יותר ‏היא שמעה על זה.‏
‏‏האם היא ראתה את המספר ‏המקועקע על זרועך?‏
‏כן.‏
‏‏היא אומרת ‏שהיא מעולם לא העזה לשאול עליו.‏
‏לא, הם לא שאלו,‏
‏ואני... לא דיברנו על זה.‏
‏‏מה חשבת כשהתחלתי להיות ‏פעיל בפוליטיקה?‏
‏הצטערתי לראות‏
‏שהצטרפת לקבוצה כזאת.‏
‏אני אומרת כך.‏
‏קיוויתי שלא תשקע עמוק,‏
‏שלא תהפוך לכזה שונא-יהודים.‏
‏‏הסיבה שבגללה היה חשוב ‏לראות את הרב‏
‏‏היא שכאן היה אדם ‏שהבין את הבעיה שלי.‏
‏‏הוא לא ניגש אליי בכעס, ‏אלא הושיט לי את ידו.‏
‏‏הוא אמר, "צ'אנאד, הדברים שעשית ‏הם פשוט מזעזעים.‏
‏‏אתה רוצה להשתנות, ‏אני אתן לך הזדמנות.‏
‏הנה ידי, קח אותה."‏
‏‏אני משוכנע שעל פי החוק היהודי ‏אנחנו יכולים לקבל אותו‏
‏ואנחנו צריכים לקבל אותו‏
‏כל יהודי צריך להיות רצוי, והוא אכן רצוי‏
‏‏ואף יהודי לא יכול לומר, "שמע, אני רוצה ‏שהוא יעזוב כי אני לא מחבב אותו‏
‏בגלל העבר שלו."‏
‏החלטנו שנשב איתו על בסיס שבועי‏
‏ואתה יודע, נלמד ונדבר.‏
‏היו לו כאלה מחשבות במוחו,‏
‏‏"איך אוכל לחיות עם המחשבה ‏שכל מה שעשיתי עד היום היה עוול?"‏
‏‏מעולם לא פגשתי אדם כזה, ‏כל כך שבור, נטול עבר‏
‏ומחפש עתיד.‏
‏והתפללתי לאלוהים, "עזור לי,‏
‏‏שלא אומר שום דבר לא נכון, ‏אלא שאומר את כל הדברים הנכונים."‏
‏אז על מה זה בעצם?‏
‏כמו שאנחנו לא מפלגה אנטישמית,‏
‏אנחנו לא מפלגה שפועלת ללא תוצאות,‏
‏‏במקרה הזה ‏היינו צריכים להפעיל אמצעים קיצוניים.‏
‏מה שצ'אנאד יבחר לעשות אחר כך,‏
‏‏אני רק מקווה ‏שהוא לא יהפוך לכלי‏
‏‏בידי הליברלים ‏והשמאלנים,‏
‏‏שהוא לא יהיה מקרה לדוגמה ‏בהונגריה ובעולם‏
‏בתור אדם שמתחרט על הכול.‏
‏‏אני מקווה שצ'אנאד לא ‏יעזור למשחק הזה.‏
‏‏מה את חושבת ‏על מה שקורה עכשיו?‏
‏כאן הם תמיד יהיו נגד היהודים.‏
‏אז מה יכול יהודי לעשות כאן, בהונגריה?‏
‏אני לא יודעת.‏
‏להיות בשקט.‏
‏שישה חודשים מאוחר יותר‏
‏‏פעם הייתה משפחת אוברלנדר גדולה ‏כאן במיסקולק.‏
‏‏-באמת? ‏-כן.‏
‏אתה בא לבית הקברות לחשוב,‏
‏‏עלינו לזכור את כל אלה ‏שחיו את החיים האלה.‏
‏וגם את הגורל של העם היהודי.‏
‏‏אז לחזור לכאן זה בעצם ‏חיבור מחדש לאבותיך,‏
‏לאלה שאתה בעצם‏
‏התכחשת אליהם.‏
‏‏-זה מורד יפה, לא? ‏-בית קברות לא יכול להיות יפה.‏
‏אבל הסביבה?‏
‏‏הסביבה, כן. ‏תראה, אתה בא לבית קברות כדי לחשוב קצת.‏
‏אתה לא בא להתפעל מהנוף היפה.‏
‏זו מצבת הזיכרון לשואה.‏
‏‏הנה שמות האנשים מאבאזנטו, ‏מצ'ובאד.‏
‏‏אני הקמתי בסיס ארגון ליוביק ‏באבאזנטו.‏
‏‏אתה רואה, זה הרגע שעליך לומר שאתה מצטער. ‏זה כל כך סימבולי, לא?‏
‏אין מעבר חלק מהימין הקיצוני למצב נורמאלי.‏
‏‏זה לא רק, אתה יודע, קובץ מחשב, ‏שאתה פשוט מוחק אותו וכותב אחד חדש.‏
‏‏זה בן אדם. זה המוח שלו, ‏הלב שלו, האמונות שלו,‏
‏‏העבודה שלו, הגאווה שלו, ‏הזהות שלו, הכול ביחד.‏
‏‏הוא שאל אותי מפורשות, ‏"האם אני חייב להודות‏
‏שכל מה שעשיתי ואמרתי היה עוול?"‏
‏אמרתי, "שמע, אין סיבה שלא להודות בעובדות.‏
‏"אם אתה מגיע למסקנה שעשית עוול,‏
‏"אתה צריך להודות בזה."‏
‏אבל הוא עדיין לא מבין בדיוק‏
‏כמה חמורה הטעות, עד כמה הוא טעה.‏
‏‏כשהייתי צעיר, אבי סיפר לי ‏שהוא הסתתר עם ניירות מזויפים‏
‏והוא ממש ראה אנשים נורים.‏
‏הוא היה עם קבוצת נערים,‏
‏ואחד אמר "בוא נלך על היהודים."‏
‏‏אילו הוא היה אומר, "אני חולה, ‏אני צריך ללכת" זה היה מאוד חשוד‏
‏אז הוא הלך איתם קצת,‏
‏‏ובפינת רחוב פנה לכיוון אחר ‏ונעלם.‏
‏אז הם הביאו אותם לכאן.‏
‏‏בהרבה מקרים הם לא רצו ‏לבזבז תחמושת,‏
‏‏אז הם קשרו אותם יחד ‏וירו רק באחד,‏
‏כדי שהם יפלו יחד לנהר הדנובה.‏
‏למרבה הצער, אלפי אנשים נרצחו כאן.‏
‏‏כשעדיין הייתי ביוביק, ‏לא ידעתי איפה היא הייתה‏
‏‏אבל שמעתי הרבה על ‏מצבת הזיכרון של הנעליים,‏
‏‏שמעתי ששמו בהם ‏רגלי חזיר.‏
‏‏סוג כזה של שנאה, ‏לא ניתן לתאר אותה.‏
‏‏למה לפגוע באנשים שאינם חיים עוד, ‏שמתו בצורה כה נוראה?‏
‏זה לא נעשה בידי נאצים,‏
‏‏-אלה היו צלבי-חץ? ‏-כן, צלבי הקרס המקומיים.‏
‏‏אייכמן בעצמו אמר, ‏במשפט שלו בישראל,‏
‏‏שבשום מקום לא היה להם קל ‏כמו שהיה בהונגריה,‏
‏‏כי המקומיים כל כך התלהבו ‏ורצו לעזור.‏
‏‏כשדיברתי עם סבתא שלי, הוא האמינה ‏שזה יקרה שוב.‏
‏‏כששאלתי, "את באמת חושבת ‏שיהודים יגורשו שוב?"‏
‏‏היא הייתה בטוחה לחלוטין ‏שזה יקרה שוב.‏
‏‏כל מה שיכולתי לומר זה ‏שזו תקופה אחרת.‏
‏‏אבל יש לקח חשוב ‏מכל הסיפור הזה:‏
‏זו הייתה תקופה מודרנית בגרמניה.‏
‏גרמניה הייתה בשיא המדע והפילוסופיה,‏
‏ועדיין בתקופה קצרה הם הצליחו‏
‏טוב... לשקוע לרמה מתחת לחיות.‏
‏‏אף פעם לא חשתי שהשואה ‏הייתה טרגדיה לאומית.‏
‏‏הסתכלתי על השואה בתור ‏תעמולה מנופחת,‏
‏‏חשבתי שזה לא נכון, ‏לא לגמרי אמיתי.‏
‏כשיש לך ממשל שמשקר במשך 50 שנה,‏
‏ושכולם יודעים שהוא משקר,‏
‏זה אומר שאתה יוצר דור שלם של אנשים‏
‏שכבר לא יודעים מהי האמת.‏
‏אין הסכמה לגבי מהי ההיסטוריה.‏
‏‏באווירה כזו ‏האמת בדרך כלל מוסתרת או מכוסה.‏
‏רק לשתוק, להתכנס להשתנות, אתם יודעים,‏
‏להפוך לחלק מההמון, להשתלב ולהיות כמו כולם.‏
‏‏האוכלוסייה היהודית כאן במיסקולק ‏הושמדה,‏
‏‏קטלין מולנר סגדי ‏אמו של צ'אנאד‏
‏מעט מאוד יהודים שרדו כאן.‏
‏‏לא היינו איתם בקשר, ‏לא היה לנו אף אחד.‏
‏‏הרגשתי שזה יותר חשוב לחוות ‏את התחושה של להיות הונגרי‏
‏‏וחשבתי שגם אתה תעדיף ‏לחוות זאת.‏
‏‏למה לא הזהרת אותי ‏כשהייתי ביוביק ובמשמר ההונגרי,‏
‏למה לא עצרת בעדי?‏
‏היית כל כך שקוע,‏
‏‏היית כל כך בתוך ‏ההיררכיה של יוביק,‏
‏זה היה מאוד קשה לעמוד מולך‏
‏ולומר, " שמע, בן..."‏
‏‏עכשיו, במחשבה לאחור ‏דרך התגובה שלי לא הייתה נכונה,‏
‏אבל זה מה שיכולתי לעשות.‏
‏‏כשזה מכאיב לך, אבל אתה ‏עדיין רוצה לשמור את זה בסוד?‏
‏כך נהגתי באופן אינסטינקטיבי.‏
‏אלה התמונות מחתונת הוריי.‏
‏אבי היה בן 24, אמי בת 23...‏
‏‏איך הרגשת ‏כשאמא התחתנה עם אדם לא יהודי?‏
‏‏בזמן הזה כבר היינו כל כך ‏טובים באשליה,‏
‏‏היינו נוצרים במשך ‏אני לא יודעת כמה זמן.‏
‏‏חשבנו שזה נחמד ‏שתהיה קצת התבוללות.‏
‏התבוללות?‏
‏טוב, כן, כשיהודיה מתחתנת לא עם יהודי.‏
‏יש לה קעקוע?‏
‏לא שם, לא בחלק החיצוני.‏
‏‏שאלתי את סבתי איך חייתי 30 שנה ‏ומעולם לא ראיתי את הקעקוע,‏
‏איך זה ייתכן?‏
‏היא אמרה שהיא כל כך התביישה בו,‏
‏‏שהיא תמיד לבשה שרוולים ארוכים ‏מכופתרים בפרק היד.‏
‏גם אני תמיד כיסיתי אותו,‏
‏‏אף פעם לא דיברנו על זה, ‏אף אחד לא רצה לדעת,‏
‏‏הם לא רצו להקשיב ‏כי הם לא האמינו,‏
‏‏וזה נראה כאילו ‏אנחנו לא מספרים את האמת.‏
‏היו כל כך הרבה דברים להתמודד איתם.‏
‏חזרנו הביתה חולים, הרגשנו חסרי תועלת.‏
‏ברחבי אירופה לכולם היו בעיות‏
‏ואנחנו היינו רק עוד סיבוך.‏
‏לא עניינו אף אחד,‏
‏הם לא רצו לדעת על זה.‏
‏‏כל הזמן הייתה לנו הרגשה, ‏למה אנחנו כאן בכלל?‏
‏מי יקבל אותנו?‏
‏תמיד הרגשנו את הבושה בכך.‏
‏‏סבתי, היא הייתה בת 25 ‏כשהיא גורשה,‏
‏בערך באותו זמן כמוך, באבי.‏
‏‏אני התחלתי לדבר על זה ‏רק לפני עשר שנים,‏
‏לפני כן, אף אחד בעולם הזה לא ידע‏
‏איפה הייתי, מה הייתי, מה קרה.‏
‏מוות ליהודים!‏
‏אושוויץ לא בכיוון הזה.‏
‏ניקח אתכם לשם לקמפינג בחינם.‏
‏אם נוריד לכם את החיוך מהפנים בסטירה,‏
‏כבר לא תהיו כל כך שמחים.‏
‏‏אף אחד לא מדבר על הדיכוי ‏שהארץ הזאת סבלה.‏
‏זה תמיד השואה, השואה, השואה.‏
‏‏למה אנחנו צריכים לדבר על זה, ‏למה לא על המשפחה שלי?‏
‏הייתה שואה או לא הייתה?‏
‏כבר לא אכפת לי.‏
‏‏יש לי ספקות ‏לגבי הכנות של המסע שלו,‏
‏‏איך שאני רואה את זה, ‏הוא לא היה יכול לנסוע ברכבת שלנו יותר,‏
‏אז הוא עלה על שלהם,‏
‏שמובילה למקום אחר לגמרי.‏
‏‏עכשיו הוא ממציא סיפור ‏למה הוא החליף רכבות.‏
‏‏החוק היהודי אומר שמי שנולד ‏לאם יהודיה הוא יהודי.‏
‏מכך נובע שצ'אנאד סגדי הוא יהודי.‏
‏אלוהים יכול לראות לתוך נשמתי.‏
‏הוא יכול לראות כמה אמיתיים מעשיי.‏
‏‏הוא רוצה ללמוד, הוא זקוק לקבלה, ‏הוא רוצה להשתנות.‏
‏‏בדיוק ביום השנה ‏לעזיבתי את יוביק,‏
‏‏ביום 30 ביולי 2013 ‏הייתה ברית המילה שלי,‏
‏‏בעצם זו הייתה גם, ‏אם תרצו, בר המצווה שלי.‏
‏‏כשארוחת הצהריים נגמרה, ‏אמרנו את הברכה.‏
‏והיה ריקוד סמלי.‏
‏עמדתי שם וחשבתי,‏
‏רק שנה לפני כן עזבתי את יוביק,‏
‏אני עובר ברית מילה,‏
‏‏ואז אני רוקד עם היהודים האלה ‏עם הזקנים הארוכים והכובעים‏
‏בדירה של הרב הראשי.‏
‏זה פשוט בלתי אפשרי!‏
‏‏זה היה הרגע שהרגשתי ‏שיש שרשרת‏
‏‏שרשרת בין-דורית, ‏שנשברה בידי השואה‏
‏ועכשיו תוקנה שוב.‏
‏כל יום הוא עובד על שינוי זהותו‏
‏וחיזוק זהותו החדשה.‏
‏‏הוא אומר שהוא רוצה להיות ‏חלק מהקהילה היהודית,‏
‏בסדר, הוא יכול, אבל עדיין יש לו עבודה.‏
‏הוא צריך להתנצל, אבל התנצלות‏
‏‏הכוונה בפומבי, וגם יותר מכך, ‏לתקן את העוול שהוא גרם.‏
‏תחנת הרכבת פוסטדאמר פלאטס‏
‏‏קונגרס הנוער היהודי ‏ברלין, גרמניה‏
1, 2, 3, 4, 5.
‏שלום.‏
‏איך כדאי שנתחיל?‏
‏באמירת שלום, אני מניח.‏
‏‏אני לא בטוח, טוב, מה שאומר ‏יהיה די ספונטני.‏
‏‏אז אני אפתח באמירת, ‏"גבירותיי ורבותיי,‏
‏‏"אני מאוד שמח לראות ‏כל כך רבים מכם כאן הערב.‏
‏"אני מקווה שהכול כשר..."‏
‏להיות יהודי זה כמו פרח,‏
‏‏פרח שנראה מלא קוצים ‏אם מסתכלים עליו מרחוק,‏
‏הוא דוקר, לא נעים.‏
‏בשבילנו, יהודים במאה ה-21,‏
‏‏הדימוי של יהדות מתחיל ‏באנטישמיות ובשואה.‏
‏אבל אם נתקרב לפרח הזה‏
‏‏ונסיר את החזות הדוקרנית, ‏הלא נעימה,‏
‏‏נמצא פרח יפהפה, צבעוני ‏בעל ריח ניחוח‏
‏‏שהיהדות בתור דת, ‏ובתור מסורת אבותינו מסמלת.‏
‏‏ובלב הפרח נמצא ‏את האור עצמו, התורה.‏
‏למען האמת, אני לא ממש בטוח.‏
‏האם עליי להאמין לו, או עליי לא להאמין לו?‏
‏‏איך יכול מישהו כל כך קיצוני ‏לשנות את עמדתו?‏
‏‏עלינו לחיות כמו שחיו אבותינו ‏לפני 3000 שנה.‏
‏אנחנו לא חייבים לחשוב מיד על השואה...‏
‏ורק על תקופת השואה,‏
‏ועל הטלאי הצהוב שעונדים על החזה‏
‏כל פעם שמזכירים מגן דוד.‏
‏ממש קשה לי לראות אותו כאן, בתוכנו,‏
‏לראות אותו עומד ומדבר אלינו ואומר לנו‏
‏‏"אני יהודי, אני יהודי אמיתי, ‏האמינו לי, אני גאה להיות יהודי."‏
‏אני באמת לא מאמין לו.‏
‏לא רציתי להפוך ליהודי‏
‏‏אבל אתה יהודי גם ‏עם טיפת דם יהודי אחת זורמת בעורקיך.‏
‏‏המחשבה האנטישמית ‏פועלת בכיוון מסוים,‏
‏ואני צריך לדעת,‏
‏שאם יש לך חבית של מים‏
‏ואתה מטפטף לתוכה טיפה של דיו,‏
‏כל חבית המים מוכתמת.‏
‏‏האם אתה עכשיו משתמש ‏ביכולת הרטורית שלך ובכריזמה שלך‏
‏לתקן את העוול שגרמת?‏
‏‏האם אתה יכול עכשיו, או אי פעם, לומר ‏שאתה מוציא את כל השאריות האחרות‏
‏והופך ל"יהודי שלם"?‏
‏‏שלום, אדון סגדי, ‏אני הונגרייה בעצמי.‏
‏אחת הסיבות שאני בגרמניה‏
‏היא בגלל אנשים כמוך, אדון סגדי.‏
‏מנקודת המבט שלי, זה זיוף אחד גדול,‏
‏זה מופע ראווה,‏
‏שאתה מציג עבורנו.‏
‏‏אני יודע שהדרך הזו אינה זרועה ‏במחיאות כפיים וקריאות עידוד.‏
‏‏אני לגמרי מבין אם זו ‏נקודת המבט של מישהו.‏
‏זו לא הרגשה נעימה.‏
‏‏זו הרגשה זיפתית. ‏ברור שזו הרגשה גרועה.‏
‏‏אבל אני באמת מקווה ‏שמי שמפקפק בי יתבדה.‏
‏אין דבר אחר שאני יכול לעשות.‏
‏יש מושג ביהדות בשם "חזרה בתשובה".‏
‏‏אלוהים נותן לכל אדם ‏את האפשרות לחזור בתשובה‏
‏והכוונה בחזרה בתשובה מה שנאמר, חרטה,‏
‏להתחרט על חטאי העבר‏
‏ולהתחייב ברצינות לעתיד.‏
‏‏האם יש תפילות או מזמורים ‏שאת עדיין זוכרת?‏
‏טוב, היה אחד ששרנו בחנוכה...‏
‏"מעוז צור ישועתי..."‏
‏שכחתי את ההמשך.‏
‏סבתא-רבא שלי נקברה‏
‏‏בבית הקברות היהודי במיסקולק, ‏בצד השני של גבעות אבאס.‏
‏‏סבתי לא ביקרה שם ‏במשך 40 שנה,‏
‏‏כדי שאנשים לא יראו ‏שהיא יהודיה.‏
‏‏בחוסר רצון, היא בסופו של דבר ‏הסכימה לבוא איתי.‏
‏לבסוף מצאנו את הקבר של אמה,‏
‏הוא היה מוסתר מתחת לעצים ושיחים,‏
‏‏המצבה נפלה ‏והכתב עליה דהה.‏
‏ואז קרה דבר מעניין:‏
‏היא הוציאה מתיקה ספר תפילה‏
‏וקראה ממנו מזמור תהילים.‏
‏פניתי לסבתי,‏
‏ואמרתי שאני רוצה לשקם את הקבר.‏
‏היא אמרה שלא כדאי שאעשה זאת,‏
‏שלא הייתי צריך לעשות זאת.‏
‏‏אבל כשהיא ראתה את התמונה, ‏היא הייתה כל כך מאושרת‏
‏‏שהיא התחילה לבכות, חיבקה אותי ואמרה ‏"אני מאוד מודה לך."‏
‏‏כמה חודשים מאוחר יותר, ‏כשהייתה על ערש דווי,‏
‏כשדיברתי עם סבתי בפעם האחרונה,‏
‏במילים האחרונות שאמרה לי,‏
‏היא שוב הודתה לי‏
‏ששיקמתי את הקבר של אמה.‏
‏זה הזוג הצעיר והמאושר.‏
‏התמונה צולמה‏
‏ביום חתונתם,‏
‏24 בספטמבר 1946,‏
‏כשהם חזרו‏
‏אחרי המלחמה.‏
‏‏אפשר לראות תקווה להתחלה חדשה ‏בצילום הזה.‏
‏זיכרונות ילדותי במשפחה‏
‏הם הרגשה שהכול בטוח,‏
‏הרגשה של ביטחון.‏
‏הנישואים שלהם היו התמיכה‏
‏אחד בשני‏
‏והם סמכו זה על זה לחלוטין.‏
‏נזהרתי כששאלתי אותה לגבי זה.‏
‏על מה שאלת אותה?‏
‏ידעתי שהיו פצעים,‏
‏ולא רציתי לפתוח אותם.‏
‏‏אבל עמוק בלבך, את חשה ‏שעכשיו זה יותר טוב?‏
‏‏אני לא יודעת. אני לא יודעת... ‏אני לא יכולה לענות.‏
‏‏-עכשיו את לא יכולה לדבר איתה על זה. ‏-אני גם לא יכולה לאהוב, לחבק או לטפל בה.‏
‏היא תמיד אמרה שזה לטובת הדור הבא.‏
‏‏היא לא רצתה שאנחנו, ‏הדור השני‏
‏במשפחה‏
‏נחווה‏
‏את אותה זוועה‏
‏ואפליה.‏
‏איך זה להיות כאן עכשיו?‏
‏אני לא מוצאת מילים,‏
‏היעדרה מכאיב לי.‏
‏מאיזושהי סיבה,‏
‏‏לא יכולתי להביא את עצמי לנסוע לאושוויץ ‏כשהיא הייתה עדיין בחיים.‏
‏פשוט לא יכולתי,‏
‏היה איזשהו מחסום פסיכולוגי עבורי.‏
‏אילו הייתי נוסע לאושוויץ,‏
‏‏לא הייתי מסוגל לדבר איתה על זה, ‏או להסתכל לה בעיניים.‏
‏‏לפני שהיא נפטרה, ‏היא סיפרה לי את זיכרונותיה מאושוויץ.‏
‏כל הזמן היא דיברה,‏
‏ללא דמעות, ללא שנאה‏
‏ללא מחאה, אלא פשוט‏
‏עובדות היסטוריות.‏
‏‏אבל היו לי ספקות, ‏אפילו בזמן שהיא סיפרה לי.‏
‏הסיפור היה עדיין לא יאומן,‏
‏‏אמרתי, "סבתא, את בטוחה ‏שהכול קרה כך?‏
‏‏"יכול להיות שלא הבנת? ‏יכול להיות שטעית?"‏
‏‏יצאנו ביום שלישי, ‏הכניסו אותנו לקרונות בבוקר,‏
‏שמונים מאיתנו בקרון להובלת בקר.‏
‏לא יכולנו להביא הרבה,‏
‏תיק גב עם בגדים,‏
‏מגבות וכדומה.‏
‏לבשנו שתיים או שלוש שכבות של בגדים‏
‏והבאנו גם תיקים עם אוכל...‏
‏‏אמרתי, "לא יכול להיות שזה קורה, ‏זו טעות."‏
‏‏אווה 'באבה' ניומן ‏ניצולת אושוויץ-בירקנאו‏
‏‏אבא ואמא כל הזמן אמרו ‏שזה לא יימשך הרבה.‏
‏"לאן אנחנו הולכים? לא יודעים."‏
‏"כמה רחוק אנחנו הולכים? לא יודעים."‏
‏"לאן אנחנו הולכים? לא יודעים."‏
‏לא היו מים, כולם בכו,‏
‏חלק התפללו ובכו...‏
‏זה קשה לדמיין את הרכבות‏
‏ובהן טרנספורטים של אלפי אנשים‏
‏‏אתה לא מסוגל לדמיין את האימה, ‏אפילו אני בקושי מסוגלת לדמיין אותה.‏
‏הכול דפק כמו שעון.‏
‏כל האזור היה מלא באנשים,‏
‏היו כאן מיליון אנשים.‏
‏זו אני‏
‏וכל קרובי משפחתי, משפחת בימבאום.‏
‏‏הייתה בי ריקנות, ‏רואים זאת בפניי,‏
‏‏הייתי חסרת תחושה, ‏לא היו בי רגשות,‏
‏לא מחשבות, לא היה לי כלום.‏
‏רק עשינו מה שאמרו לנו.‏
‏‏הם אמרו ללכת, הלכנו. ‏הם אמרו לאכול, אכלנו.‏
‏לא הרגשנו כלום כלפי דבר.‏
‏היינו כמו גלמים של עץ.‏
‏בדיוק לפני שהתמונה הזו צולמה,‏
‏‏הייתי עם הילדים, אמי, ‏אבי והבנים.‏
‏עד שהסתובבתי... הם נעלמו‏
‏‏ולא יכולתי להבין, ‏המוח שלי היה ריק.‏
‏כולנו היינו צריכות לבכות בתמונה,‏
‏אבל אף אחת לא בוכה.‏
‏‏הנשמות שלנו קפאו, ‏הרגשות הפכו לאבן.‏
‏השומרים במגדל התצפית היו גרמנים?‏
‏גרמנים, כן.‏
‏והם ירו בכם?‏
‏לפעמים, אם התחשק להם.‏
‏אם התחשק להם?‏
‏רק בשביל הכיף, כן.‏
‏אז, הסצנה בסרט רשימת שינדלר נכונה,‏
‏כשהוא יוצא למרפסת ויורה באנשים?‏
‏כן, כן.‏
‏‏השומרים הגרמנים היו לוקחים ילדים ‏ושמים אותם בתוך השירותים‏
‏ממש בתוך הדבר,‏
‏ואמרו להם להוריד את הכובעים שלהם‏
‏‏ולהוציא את הזוהמה באמצעות הכובעים ‏ולשים בדליים.‏
‏‏לפעמים אמרו לילדים לחבוש ‏את הכובעים שלהם מלאים.‏
‏היה ילד אחד שנשאר שם בפנים.‏
‏‏הוא לא רצה לצאת, ‏והוא מת שם בפנים.‏
‏הוא הטביע את עצמו בזה.‏
‏ישנו ככה, שישה חולקים דרגש.‏
‏‏-שישה אנשים חולקים, חולקים בזה? ‏-שנים עשר מאיתנו כאן.‏
‏המקום הכי טוב היה באמצע,‏
‏מילים לא יכולות לתאר כמה קר היה.‏
‏אף פעם לא ידענו כשחזרנו מהעבודה‏
‏מי שרד את היום.‏
‏‏הכול היה בדיוק ‏כמו שסבתי סיפרה לי,‏
‏המפקד, איך שספרו אותם,‏
‏שהיו חייבים לעמוד בחוץ בבוקר,‏
‏ולחכות עד שהשומרים יספרו את כולם.‏
‏‏מה הם קיבלו לאכול, ‏מה הם לבשו,‏
‏איך הם היו מגולחי ראש.‏
‏הם אמרו בדיוק אותו דבר.‏
‏עם מי הלכת מהמשפחה שלך?‏
‏הייתי עם דודה צרן,‏
‏ואני חושבת אילונה, קטי‏
‏ואולי עוד בן דוד אחד, מנצי.‏
‏היינו חמישה,‏
‏אמרו לי לפנות ימינה,‏
‏ולאחרים שמאלה.‏
‏לא היה ניתן לומר שלום.‏
‏זה היה רק "מהר, מהר."‏
‏לקחו אותם ישר לתאי הגזים.‏
‏זה המקום שבו עבדתי.‏
‏אמרו להם שאלה מקלחות.‏
‏‏אנשים שלא היה להם מושג ‏שקיימות משרפות נכנסו בשקט,‏
‏אבל רבים ידעו.‏
‏או שהם חיו כאן או שבאו‏
‏מגטאות בפולין, אז הם סירבו.‏
‏‏הם עשו הרבה, הרבה רעש, ‏בכו וצעקו,‏
‏‏ירו יריות באוויר ‏להבריח אותם פנימה.‏
‏המהומה הייתה בלתי נסבלת,‏
‏הבכי, הצעקות.‏
‏המילים האחרונות שלהם היו, "שמע ישראל"‏
‏‏זו התפילה האחרונה של אנשים ‏שיודעים שהם עומדים למות.‏
‏תמיד היו שרים אותה יחד במקהלה,‏
‏וזו, בשבילנו שהיינו עדיין בחיים,‏
‏‏הייתה נחמה גדולה, ‏ידענו שסבלם הסתיים‏
‏ואלה היו מילותיהם האחרונות.‏
‏עד עצם היום הזה אני תוהה, "למה אני כאן?‏
‏‏"למה על אמי, אבי, או אחיי הקטנים ‏נגזר ללכת?"‏
‏‏הילדים שלי תמיד אומרים, "אמא ‏היא כזו פסימית." זה לא פסימיזם,‏
‏זה משהו שלא מרפה ממני,‏
‏השאלה, למה הם אינם ואני כאן?‏
‏‏למשל, יש תינוק, ‏נכד או נין,‏
‏‏שאני צריכה להרים ולנחם, ‏אני לא מסוגלת.‏
‏‏אני לעולם לא נותנת לעצמי ‏להראות את רגשותיי.‏
‏‏אתה חי עם זה, אין לך בררה ‏אלא לחיות עם זה.‏
‏‏אתה לא יכול להיפטר מזה, ‏ואתה לעולם לא תוכל.‏
‏‏אתה לא יכול לעולם לשכוח את זה, ‏ואני גם לא רוצה לשכוח.‏
‏זו דרכו של עולם.‏
‏כשהגענו למשרפות, זה היה מצמרר.‏
‏החדר שבו הם הומתו בגז,‏
‏ואז הגופות שלהם הועברו למשרפות,‏
‏ונשרפו בתנורים,‏
‏לקחו את האפר שלהם, ושמו בבור,‏
‏‏בור שהיו בו מים ‏כדי שהאפר לא יתפזר ברוח.‏
‏ואז, במשרפות,‏
‏פתאום הבנתי...‏
‏שלסבא-רבא שלי אין קבר.‏
‏‏לרוב המשפחה אין קברים, ‏והמשרפות האלה, הקרמטוריום...‏
‏אז עמדתי בקרמטוריום‏
‏וזה הקבר שלהם.‏
‏‏הייתי בהתחלה של יוביק, ‏כשהתחלנו לבדוק את הגבולות.‏
‏‏גרמתי עוול כה רב ‏בכעס ומתח‏
‏שאנחנו ביוביק יצרנו‏
‏בקרב החברה, וגם אני‏
‏הייתי אחד המחוללים הראשיים של כעס.‏
‏מסיבה נעלמה זוהי דרכי.‏
‏‏אילו לא הייתי שוקע כל כך עמוק, ‏לא הייתה לי הזדמנות לעלות.‏
‏‏בעתיד אני אעבוד בניסיון ‏לכפר על חטאיי, לתקן את העוול.‏
‏‏להגיע מהימין הקיצוני ‏לנקודה שבה הוא נמצא עכשיו‏
‏זו דרך ארוכה.‏
‏‏הוא מצטער על הדברים שעשה בעבר. ‏זה לא מספיק.‏
‏‏זו חייבת להיות הטפה שהוא יחזור עליה ‏שוב ושוב, חזור ושנה:‏
‏‏"אני עשיתי עוול, יוביק עשתה עוול, ‏האנטישמיות היא עוול."‏
‏אז האם הוא סיים? לא, הוא לא סיים.‏
‏אבל האם הוא הולך בכיוון הנכון? בוודאי.‏
‏מונטריאול, קנדה‏
‏‏כשירדתי מהמטוס, ‏מחלקת ההגירה של קנדה הבחינה בי.‏
‏לקחו אותי עם ליווי לחדר חקירות.‏
‏הם שאלו אותי למה באתי לקנדה,‏
‏וזה הפך לחקירה של שלוש שעות.‏
‏היה להם תיק עבה עליי.‏
‏‏הייתה להם תמונה שלי מקבל ‏את המושב שלי בפרלמנט האירופאי‏
‏‏במדי המשמר ההונגרי ‏בשטרסבורג בשנת 2009,‏
‏‏כשהמשמר ההונגרי הוקם, ‏מה היה תפקידו.‏
‏זה היה תיק שלם עליי.‏
‏הי ברוך, זה צ'אנאד.‏
‏‏הם לקחו את הדרכון שלי, ‏הדרכון הדיפלומטי שנסעתי איתו‏
‏‏ואני צריך לחזור לשדה התעופה ‏עד מחר בחמש בערב‏
‏ואני חייב לטוס חזרה לבודפשט.‏
‏ציפיתי להיכנס לקנדה די בקלות‏
‏‏בתור אזרח הונגריה, ‏אזרח האיחוד האירופאי,‏
‏במיוחד בתור חבר בפרלמנט האירופאי,‏
‏ולבלות יומיים מועילים עם אנשים‏
‏ומנהיגים של הקהילה היהודית המקומית.‏
‏‏עכשיו אני לא אוכל ‏ליצור קשר עם האנשים האלה.‏
‏הם לא יראו את האני האמיתי...‏
‏את צ'אנאד סגדי האמיתי בשר ודם.‏
‏לפני שנה וחצי צ'אנאד היה מלך האנטישמים.‏
‏עכשיו, צ'אנאד רוצה להיות מלך ה-שמים.‏
‏‏מונטריאול היא הקהילה היהודית היחידה, ‏מחוץ לישראל,‏
‏בעלת האחוז הגבוה ביותר של ניצולים.‏
‏‏להביא בחור כמו צ'אנאד ‏זה באמת ובתמים חוסר רגישות.‏
‏‏הנפש, אם אתה רוצה להתבונן ‏מנקודת מבט דתית או כללית,‏
‏‏היא כלי מאוד מעניין ‏ואנחנו לא יודעים, איש אינו יכול לבדוק.‏
‏אני מייצג 600,000 יהודים שנרצחו‏
‏‏אני מייצג את האנשים, ‏ובכלל זה משפחתי, הוריי,‏
‏שנרצחו בידי נאצים הונגריים.‏
‏ותמיד יש אנטישמיות תחת מסווה שונה‏
‏אתה מכיר את מה שאומרים,‏
‏אם זה הולך כמו ברווז, ומדבר כמו ברווז,‏
‏זה מוכרח להיות ברווז.‏
‏‏אוי, צ'אנאד, ‏במה הסתבכת עכשיו?‏
‏פעם אחרונה שהייתי כאן הייתה בשנת 1983.‏
‏זה אומר בערך לפני שלושים שנה.‏
‏‏שלושים שנה. אבל זה היה בנסיבות ‏הרבה יותר רגועות.‏
‏אתה חבר במשמר ההונגרי?‏
‏לא.‏
‏‏אתה מוכרח תמיד להיזהר, ‏אבל במצבים כמו אלה במיוחד.‏
‏‏אל תגיד דבר שהוא לא ‏מאה אחוז נכון.‏
‏הכול כשר.‏
‏‏יש לך דפים איתך, ‏או שאתה לא זקוק להם?‏
‏כבר אין זמן לעבור על הדפים.‏
‏אני אדבר בעל פה.‏
‏רק תתרכז.‏
‏אוקיי.‏
‏תגיד לי מתי להתחיל.‏
‏איזו מצלמה זו?‏
‏אוקיי.‏
‏‏עד שתשמע ההרצאה הזו, ‏אני כבר אעזוב את קנדה.‏
‏‏אני מודע לעובדה שלהרבה אנשים ‏היו ספקות לגבי ביקורי בקנדה.‏
‏רבים שאלו, איך מישהו שאך לפני שנתיים,‏
‏‏היה חבר בולט ביוביק, מפלגה ימנית קיצונית, ‏יכול להיות אמין?‏
‏‏איך הוא יכול לדבר בכנות על יהדות ‏כאשר לפני חמש שנים‏
‏הוא נטל חלק בהקמת‏
‏המשמר ההונגרי?‏
‏האם אתה איש שלום?‏
‏האם אני איש של שלום?‏
‏האם תמיד היית?‏
‏לא הייתי, אבל עכשיו אני כן.‏
‏עליי לומר הן לקהילת היהודים בקנדה‏
‏הן לכל העם היהודי‏
‏אני יהודי בדיוק כמוכם.‏
‏זו אינה בחירה שלי,‏
‏‏תודה שהיית כאן בשבילי, ‏ותודה על עזרתך.‏
‏תהיה אמיץ.‏
‏אתה אומר לי כך כל הזמן!‏
‏כי אתה עדיין זקוק לכך!‏
‏‏אדון סגדי היה הפנים של האנטישמיות ‏במרכז אירופה.‏
‏‏הוא היה סגן הנשיא של מפלגת יוביק הנאצית, ‏וכל הזמן הזה‏
‏‏הוא לא החמיץ אף הזדמנות ‏להביע את דעותיו האנטישמיות.‏
‏אנו היהודים מאמינים בתשובה.‏
‏עלינו לתת לכל אדם הזדמנות לזכות בתשובה.‏
‏‏הוא אחראי ליצירת אווירה, ‏אווירה אנטישמית בעיר‏
‏‏שכשאתה אומר, "יהודי מלוכלך," ‏זה כמו להגיד, "שלום."‏
‏‏החלק שלי בסיפור הוא ‏שאני החלטתי "תן לו הזדמנות."‏
‏‏זה מה שהיהדות מלמדת אותנו. ‏"תאהב כל יהודי, תן לו הזדמנות."‏
‏אני באמת מאמין שלעולם לא אהפוך לאנטישמי,‏
‏אז בבקשה אל תצעק עליי.‏
‏הוא יהודי אנטישמי.‏
‏היה. היה.‏
‏זה בדם שלו.‏
‏‏כן, הוא נולד יהודי ‏והוא יישאר יהודי.‏
‏כן, זה בדם שלו.‏
‏סוף הסיפור‏
‏אם אתה נולד יהודי, תישאר יהודי.‏
‏למה אתה קורא יהודי אמיתי?‏
‏הוא אוכל כשר?‏
‏כן.‏
‏הוא מתפלל? הוא מניח תפילין?‏
‏כל יום.‏
‏אז אני אומר לך משהו.‏
‏בנוסף להיותו נאצי, הוא נהיה יהודי.‏
‏‏יכול להיות. ‏אבל סוג כזה של נאצי הוא לטעמי.‏
‏במקרה של צ'אנאד תמיד תהיה שאלה מהי האמת.‏
‏כל אחד שעובר שינוי זהות כזה,‏
‏‏אתם יודעים, מימני קיצוני ‏ליהודי אורתודוכסי, תמיד יעלה סימני שאלה,‏
‏ולאנשים יהיו ספקות לגבי מה שהוא אומר.‏
‏הוא עצמו אומר שהוא חש שהוא אדם טוב יותר‏
‏כעת שהוא ישר לגבי מי שהוא,‏
‏אבל, אתם יודעים, אולי זה רק עוד משחק.‏
‏‏כשמישהו משנה את זהותו ‏וכותב את האידיאולוגיה שלו מחדש,‏
‏זה תהליך מורכב‏
‏‏תהליך שהוא קשה ‏מכדי להשלימו ביום אחד.‏
‏‏האמת היא שהשינוי ממשיך ‏והתהליך ממשיך גם בימים אלה.‏
‏‏האמת היא שבעוד עשור מהיום ‏ייתכן שאני עדיין אעבד אותו.‏
‏עלינו לאהוב כל יהודי, לא חשוב כמה רשע.‏
‏טוב, אני מצאתי אחד רשע מאוד.‏
‏‏אתה מבין, עלינו לאהוב כל יהודי ‏ועלינו לנסות לעזור לו‏
‏בעצם, עלינו לאהוב כל אדם ולנסות לעזור לו.‏
‏‏אם אתה יכול לעזור למישהו, ‏אין לך זכות לא לעזור לו.‏
‏‏זו לא הייתה החלטה פשוטה, ‏אבל הרגשתי שזו ההחלטה הנכונה.‏
‏ואני באמת מקווה, ואני באמת מאמין‏
‏שאני לא אתאכזב.‏
‏אני מתפלל שלא אתאכזב.‏
‏‏ברוך אתה, ה' אלוהינו ‏מלך העולם‏
‏‏אשר נתן לנו תורת אמת ‏וחיי עולם נטע בתוכנו‏
‏ברוך אתה ה' נותן התורה.‏
‏האם אפנה את גבי ליהדות?‏
‏אני לא יודע. אני לא יכול לענות.‏
‏אני לא יכול לענות על זה.‏
‏‏זה אפשרי, ‏אבל אני לא חושב שזה סביר.‏
‏אני לא יודע.‏