- איזה יום יפהפה -
,בדרכו לתחנת האוטובוס
,ביל זיהה מישהו שהלך לקראתו .אבל לא הצליח לזכור את שמו
הוא התחיל לחשוב על דברים לומר כשהם יהיו קרובים מספיק כדי
.לזהות אחד את השני ,ככל שהתקרבו העיניים שלהם ננעלו
לא בטוחים אם האדם האחר .יעצור לדבר
,האיש בירך את ביל לשלום בעוד ביל ערבב את הביטויים
.״מה נשמע?״ ו-״איך אתה?״
״מה אתה?״
,מבולבל, האיש מלמל ״תודה״ .לפני שהבין מה הוא אמר
,מילים נתקעו בגרונו של ביל :והוא השיב
.״וויי״
,הם עשו מעין חצי סיבוב מביך ואז המשיכו בדרכם
בביטחון שהאדם האחר לא .יעצור לדבר
הם לעולם לא ראו אחד את ,השני שוב
ויום למחרת שניהם שכחו .את כל מה שקרה
מאוחר יותר באותו הלילה, ביל ,התיישב ולבש סוודר גדול
.אבל זה רק עשה אותו ישנוני
בסופרמרקט, ביל תמיד מאוד נזהר לבחור פירות
,רק מהצד האחורי של הערימות
כי הפירות שמקדימה היו .בגובה המפשעה של הלקוחות האחרים
איש זקן שהסריח מדלק החזיק בצל .ואמר: ״בצל גדול״ לאף אדם ספציפי
הוא חייך אל ביל וביל הסתכל .אל הגרביים שלו
בקופה, ביל מצא את עצמו עומד מאחורי בחור גדול
שעל חולצתו היה כתוב ״המקום .השני הוא המפסידן הראשון״
הקופאית אמרה: ״מה שלומך היום?״
ביל ענה ״טוב תודה, מה איתך?״
.היא לא ענתה
.ביל הרגיש מנוצל
,בזמן שחיכה לאוטובוס הבא שלו ביל בהה בשקית קניות קרועה
שהתנופפה ברוח על קצה ,של עמוד שבור
.ומצץ דם בחרדה מפצע בפינה של פיו
- הכל יהיה בסדר -
,ביל הפיל את המפתחות שלו על השידה ,עמד שם ובהה בהם
ופתאום חשב על כל הפעמים שזרק ,שם את מפתחותיו בעבר
וכמה ימים בחייו בוזבזו בחזרה על אותן המשימות והמנהגים
.בדירתו שוב ושוב
...אבל אז הוא תהה אם, באופן מציאותי .אלה היו החיים שלו
והחלק יוצא הדופן היה הזמן שעשה .דברים אחרים
.ביל ישב וקרא ראיון עם סלבריטי
ואז הסתכל על הנמלים .זוחלות בכיור שלו
באותו הלילה, ביל חלם על ראש .דג מפלצתי שניזון מהגולגולת שלו
בבוקר, ביל הרגיש ממש עייף .למרות שישן עד לפני רגע
בחודש הנוכחי בלוח השנה שלו .הייתה תמונה של פרת-ים
תמיד היה נראה כאילו .פרת-הים בוהה בו
ביל התיישב בסלון עם קופסה ענקית .של קרקרים
הוא חשב שקצת אוכל יעזור לו להתחיל את היום
אבל הרגיש קצת מוזר לאכול מול .הטלוויזיה מבלי שהיא דולקת
תוך זמן קצר הוא התחיל לצפות .במשחק אגרוף בערוץ המקסיקני
הוא צפה בהרבה אגרוף לאחרונה .אבל לא ממש ידע למה
בסיבוב הרביעי הייתה נגיחה לא מכוונת שפתחה את הראש
של אחד המתאגרפים באופן .די קשה
הם הראו את הנגיחה שוב ושוב .בהילוך איטי
לפני ששם לב, ביל אכל את כל .קופסת הקרקרים
הוא הרגיש ממש עלוב .ולא רצה לקום
,היה לו דחף פתאומי לדבר עם מישהו אז ביל התקשר לאקסית שלו
וסיפר לה על פרת-הים .שעל לוח השנה שלו
״ראית פעם את הסרט על פרת-הים .הענקית שמתקיפה עיר?״ היא שאלה
״אני חושב שהתכוונת גמל שלמה .ענקי״, אמר ביל
.״אה נכון״, היא אמרה
.״גמל שלמה ענקי״
,בבוקר שלמחרת .ביל הרגיש אפילו יותר גרוע
בעיר התחתית, ריח חמים .של דשן חלף לידו בזמן שהלך
אז ביל נתקל בשלושה סוסים מתים באמצע הכביש, שכנראה
.נפגעו מכלי רכב גדול ונוסע
,״ובכן,״ הוא חשב .״אז זה יסביר את הריח״
הוא פגש את האקסית שלו בזמן ,הפסקת הצהריים שלה
.והם הלכו לפארק
הוא שם לב שכל פעם שהיה קרוב אליה, היא סוג-של התרחקה
,עם חיוך הדוק על פניה .כאילו הכל היה בסדר
.הם בעיקר דיברו על מוות
הם הסכימו שלהיקבר נשמע יותר מדי קלאוסטרופובי, וביל לא רצה
שגופתו תישרף אחרי שקרא כי החום הקיצוני מרתיח נוזלים בגולגולת
.עד שהראש שלך מתפוצץ
הוא החליט שהוא רוצה שישגרו את .הגופה שלו לחלל בתוך חללית
הוא הניח שיהיה יקר מדי לשגר את כל משקל גופו, אבל
אולי רק לשגר את הראש שלו לחלל .יהיה מספיק טוב, עדיף מלפני חלון קטן
האקסית שלו אמרה שהיא תהיה ממש מוטרדת אם היא הייתה יודעת
שהראש הכרות של ביל מרחף .מעליה בחלל
ביל קיבל חוברת חדשה בקליניקה שדנה .באובדן זיכרון פוטנציאלי בטיפול שלו
:בתוכה הייתה דמות מצויירת שאמרה
,״אני לא יודע מה איתכם חבר׳ה אבל אני יכול לאבד את המפתחות
.שלי בזמן ארוחת הבוקר״
,השכן שלו, בניסיון כושל לעזור דחק את ביל לפינה בחניון
כדי להסביר לו איך מדענים קריוגניים יוכלו להקפיא את המוח שלו
עד לנקודה בעתיד בה רובוטים .מיקרוסקופיים יוכלו לתקן אותו
ביל חלם בהקיץ על כל המוחות ,בצנצנות שהוא נהג לראות בבית הספר
ועל איך שנהג לתהות אם איכשהו יש ...עדיין פיסות של אינדיבידואלים בפנים
רסיסים מפוזרים של ,חלומות חלקיים
או זכרונות אבודים שנעולים עמוק .בתוך הרקמה המתה הזו
או שמה כל הארכיון הזה נמחק מיד .ברגע שהגוף יוצא מכלל שימוש
.הוא החל לחשוב על אנשים באור חדש
איך שכולם רק קצת יותר מגזע המוח ...המפוחד והשברירי הזה
,שמוקף בבשר ופיזיקה .מפוחדים מכדי להכיר בסך חלקיהם
מבודדים בתוך קליפות גולגלותיהם ,בבתים במעמד בינוני-נמוך
,מפחדים משינוי ,מפחדים מהחלטות
,מפחדים מכאב
תקועים בפקק .ומאזינים למוזיקה מחרידה
,השכן שלו בהה בו ואמר
״אתמול בלילה, חלמתי .שכל הבהונות שלי נפלו״
בדרך לדלת ביתו, שכנו האחר של ביל .אמר ״ממצב״, כב״מה המצב״
בפנים, הוא הבחין בכתם רטוב מוזר .על מזרנו שלא זכר שהיה שם קודם לכן
ביל צפה בחלק מתכנית דוקומנטרית על .איש קפוא בן 5,000 שנה שנמצא באיטליה
מדענים חקרו את המעי שלו .והכל בשידור חי
ביל תהה אם האיש הקפוא אי פעם .היה יכול לדמיין שיום אחד זה יקרה לו
באותו הלילה ביל חלם שהוא ,נמצא על שפת הים
.זורק גופות בצורה נואשת מסירה קטנה
ביל טייל בפארק כדי לנסות .לשאוף קצת אוויר צח
הוא שם לב שמישהו כתב ״אני אוהב אותך״ על החול
.בגינת השעשועים וחשב שזה ממש יפה
,בעוד הוא המשיך ללכת
טיפה פתאומית של שתן .נזלה במהירות על רגלו
.זה היה לא צפוי
אז איזה ילד שמן קטן עם רגל מעוותת ניסה למכור לו
מנוי למגזין. ביל הסתכל על רשימת המגזינים למכירה
ותהה בעצבנות למה .הם לא הציעו פורנו אסייתי
.אז הוא תהה למה הוא תהה את זה
בדרכו לקליניקה, הוא שם לב שהיה ...לו קצת קשה להבין אנשים
.אפילו החוברת שלו נראתה שונה
לבחור שעמד לידו בתחנת האוטובוס היה ראש של פרה, אבל ביל
.העמיד פנים שלא שם לב
הרופא שלו אמר שיש לו .חדשות מרתיעות
הבדיקות האחרונות שללו את הצורך ,בניתוחים נוספים
ונראה כי הטיפול הנוכחי שלו .לא עושה התקדמות
.הוא רצה שביל יתחיל טיפול חדש
אבל הוא לא יכל לחשוב על סיבה ,מדוע ביל רואה דברים
.ושאל אותו סדרה של שאלות
״אתה חייב להבין שהגוף שלך נמצא בהרבה לחץ כרגע...״
,ביל אסף את התרופה החדשה שלו ,הלך הביתה
.ואונן במשך 7 שעות
הוא התעורר למחרת וחשב שהחדר .שלו נראה שונה
.הפה שלו דימם
.ארבע משיניו נפלו בלילה
.הם נראו קצת כמו שיני כלב
כל האנשים בסופרמרקט נראו כמו .איזשהו סוג של שד
ולכולם היו מפשעות ענקיות שורצות חיידקים
שקבורות בתוך כל !הפירות והירקות הארורים
.זה הרגיש כאילו כל הגוף שלו נצץ
הנעליים שלו הרגישו כאילו הן ,מתמלאות דם
.והידיים שלו הריחו כמו נחושת
כשחזר הביתה, הוא מצא זוג של ,נעלי בית של ״מלך האריות״ בארון
אבל לא היה לו מושג של מי הן היו .או איך הן הגיעו לשם
״הצינור דולף!״
ביל יכל לקרוא את מחשבותיה של המלצרית שלו
ששמה יותר מדי איפור עיניים .והייתה חסרת הערכה עצמית
בחוץ, ציפורים מעוותות בדקו .את התא הקולי שלהן
״אני נהיה נבוך ליד שיבוט שגדל מתחת לארון שלי...״
...״אני נסיכה קטנה, כן בהחלט״
״למה שלא תבוא לכאן ותשב על הברכיים שלי?״
אחרי ארוחת הצהריים, ביל נעל את נעלי ״מלך האריות״
.ועף לתחנת האוטובוס
ביל הפיל את המפתחות שלו על השידה ...ועמד שם ובהה בהם
ופתאום חשב על כל הפעמים שזרק ...שם את מפתחותיו בעבר
וכמה ימים בחייו בוזבזו בכך שחזר על אותן המשימות והריטואלים
.בדירתו שוב ושוב
...אבל אז הוא תהה אם, באופן מציאותי ...אלה היו החיים שלו
!״כוחו של ישו מצווה עליך
כוחו של ישו מצווה עליך!״
אמא שלו באה לטפל בו .כל הדרך מאומהה
היא הייתה מלצרית, ולעיתים קרובות .הריחה כמו טלק וגבינה
הם בילו זמן רב יחד, בהרכבת פאזלים .וצפייה בטלוויזיה
בוקר אחד, בזמן שביל בהה ,בדוגמאות שעל השטיח
היא הבחינה בחוט משוחרר .בצווארון שלו
״איך אתה יכול לחשוב שאי פעם ,ארצה לפגוע בך?״ היא אמרה
.וקרסה לרצפה
ברגע הזה, ביל חשב שהיא נראתה .ממש זקנה
לפעמים, הנוזלים מהעירוי עשו .לו טעם מוזר בפה
ביל התעורר לאור שמש יפהפה .שנשטף דרך חלונו
,הוא ניסה לטפס דרכו .אבל לא היה לו את הכוח לעמוד
,למחרת בבוקר .ביל דווקא הרגיש די טוב
,ביום שלאחר מכן .הוא הרגיש אפילו יותר טוב
.ואז הוא הרגיש ממש גרוע
,אבל ביום למחרת .ביל הרגיש פשוט בסדר
״אני מצטער, אני פשוט לא יודע ,מה להסיק מזה״
.אמר הרופא שלו
״אולי הגוף של ביל פשוט עושה מאמץ אחרון
.לפני שהוא מוותר סופית״
דוד שלו, שביל בכלל לא שם לב שנמצא בחדר, לקח הרבה
ימי חופש מהעבודה כדי לטוס .את כל הדרך מטולסה
.הוא נראה קצת מוטרד
אחרי יומיים נוספים הם הבינו ,שביל לא עומד למות
אז אמא שלו דאגה שיוציאו את .כל הפרחים מהחדר שלו
היא גם הייתה צריכה להחזיר את ארון הקבורה שלו
.באי-נוחות ובעלות גבוהה
ביל היה צריך לחזור לעבודה .ביום שלישי שלאחר מכן
.גשם ירד במשך כל הנסיעה באוטובוס
פרק 2
בשבוע שעבר, הכיתה של ביל .יצאה לטיול לחוף הים
אחיו החורג רנדל ,הצטרף לטיול
ילד קטן מהכיתה ה״מיוחדת״ ,בעל ידי וו מאלומיניום
.שמוחו היה מעוות כמו רגליו
אף אחד בבית הספר לא ממש הכיר אותו ,כי הוא תמיד נסע באוטובוס נפרד
ולימדו אותו לעמוד בתוך גבולות .מגרש כדור-מוט כל הפסקה
,באחר הצהריים המאוחרים רנדל היה עם המבוגרים
.כשהבחין בשחף עף מעליו
עיניו התמלאו רגש והוא פתאום .התחיל לרוץ אחריו, מועד
,כשדמעות זלגו על פרצופו הקטן הוא מתח את ווי האלומיניום שלו
:רחב ככל שיכל לעבר השמש ויילל
!״בוווווווון בווווווווון!״
.ונעלם לתוך הים הכחול העמוק
הילדים האחרים היו מופתעים שהוא .בכלל יכל לרוץ כל כך מהר
אמא של ביל הלבישה אותו במעיל כבד בכל פעם
שיצא מהבית, מתוך הפחד שיפול קורבן
למשהו שנקרא .״דלקת ריאות בהליכה״
היא התחילה לעשות את זה בחורף ,לאחר שאיבדה את רנדל
אבל אז הכריחה אותו ללבוש אותו .בכל יום בחמש השנים הבאות
בקיץ, הוא גם היה צריך לחבוש קסדה .וכפפות אסבסט
אלה היו הימים בהם היא בקושי יצאה ,מהבית
.וגילחה את החתול בסופי השבוע
ביום הולדתו השישי, אמו נתנה ,לו בול וחתיכת חוט
.וחיבקה אותו במשך חמש דקות
,הוריו רבו שוב באותו הלילה .והיא זרקה בשר
,אביו החורג עט לעבר הדלת שם הוא סובב את פניו אל עבר
:חור בתקרה, וצעק
״אני פשוט לא יכול להתמודד .עם האישה הארורה הזו״, ועזב
היא בהתה בדלת הכניסה :והתנדנדה במקום, ואמרה
...״אה... אה... אה .אה... אה... אה... אה...״
מדי פעם בבית הספר, הוא היה מוצא .פתק ממנה בקופסת האוכל שלו
״אני כל כך גאה בך!״
השיער שלו סוף סוף .התחיל לגדול בחזרה
לאחר שהשלים את בוחן הזיכרון ,היומי של הקליניקה
ביל הלך העירה וראה נמלים .מפרקות ציפור מתה
אתמול, הוא בילה שלושים שניות בניסיון לפתוח את
דלת הכניסה שלו באמצעות .המפתח של תיבת הדואר שלו
,עברה כבר שנה מאז האבחון שלו כאשר הם היו נשארים ערים
,עד מאוחר ושותים .וביל ישן על הספה
בבוקר, הוא ישב על מושב האסלה ובשקט הסתכל
.עליה מתאפרת
,באותו אחר הצהריים .היא אמרה לו שזה נגמר
בחנות חומרי הבניין, ילד נחמד עם מחלת עור עוזר לביל
למצוא את הבטריה הנכונה .לשעון הקיר שלו
הוא עשה טיול לפארק, אבל לא ממש .ידע מה לעשות עם היום שלו שם
.בבית הוא מכין טוסט
.אבל מתחרט
הוא חווה נדודי שינה שוב, ומבין .שהוא שוכב בחושך עם העיניים פקוחות
״תחנת אוטובוס״
כשסבתא הייתה באה לבקר והוא היה ,מראה לה את הציורים שלו
היא הייתה מדמיינת באיזו קלות הייתה .יכולה לזרוק את ביל הקטן לתוך האח
.או אפילו דרך חלון דק
,כי הוא עוד היה צעיר ודי קטן ...ורופס
ולדעתה קל מספיק בעבור אישה בגודל ובחוזק שלה
כדי להשליך כמה מטרים או יותר .לאורך החדר
באמצע הלילה היא פותחת את המגירה ומוצאת את
.ראש החתול שנשמר משבוע שעבר
היא יכולה להרגיש את הדגים ,חונקים את מוחה
וקרצוף הקסם של הראשים השעירים הקטנים שלהם
...על עורה עושה פחות ופחות טוב
והיא מחליטה שזה בגלל שהראשים ,הקטנים שלהם באיכות נמוכה
...והיא צריכה עוד מהם
עוד ועוד מהם, מזנים שושלתיים... ...איכותיים יותר
ראשים קטנים עם עור עשיר יותר ותסרוקות טובות יותר
ואוזניים קטנות ונקיות יותר ...ועיניים צלולות יותר
הם אמרו שהיה לה גידול ושהיא .סבלה מהתקפים ודמנציה
ביל לא ידע מה משמעות המילים .הללו, אבל היו לו רעיונות
,סבתא נולדה בבוטבלאק, ויומינג שנתיים אחרי שסערות הבוץ הגדולות
.הטביעו את כל החזירים
,אבא שלה תיקן מכונות חשמליות
.ופעם חנק אבן בהתקף של התרגשות דתית
,הוא מצא הנאה בעץ
ובלספר לילדים סיפורי לילה על איך שאבא שלו נהג
.לאלף את הטבע
,הוא היה אדם שקט וצנוע שיום אחד אכל בצל
.ונחצה לשניים על ידי רכבת
אחיה הגדול של סבתא הפך למטיף נוצרי
שגידל את שערות השומות שלו .כדי לטהר את נשמתו
בשנותיו המוקדמות, נולד לו בסוד ילד ממזר, הוא חנק אותו
.לילה אחד באורווה הנטושה
,כשהתבגר, הוא נהיה נגוע בחרקי אש ופעם טען כי ראה יצור ימי נמלט
.עם פרת המזל של השריף
בסופו של דבר הוא הפך לנכה .מהרעלת עופרת ופוליו
.ונדרס על ידי רכבת
,לאחות הקטנה של סבתא, פולי ,היה שיער זהוב יפהפה
והיא דפקה על חיות דמיוניות .עם פטיש
היא מתה בגיל 8, לאחר .שחלתה בקדחת צהובה
.ועלתה באש
אחרי המוות של פולי, אמא ,של סבתא גזרה את הלשון שלה
ונהנתה לקחת שיקויי מרפא .ותרופות מרשם בנמרצות
איש פרא שוטט אל תוך הכפר ,באותו הקיץ
והכה את קלידן הכנסייה .עם את חפירה
הוא חרבן מה שנראה כמו ערימה של אוכמניות
,על מרפסת המשפחה ונעלם .מיילל לעבר הביצה
אף אחד לא ידע שאיש הפרא הזה היה למעשה דוד מדרגה שנייה
של סבתא, ילד נשכח ובלתי רצוי שהואכל בחומצה קרבולית
וננטש ביערות .הצפוניים 52 שנים קודם לכן
הוא אכל בוץ ומקלות, ורק .ידע לומר את המילה ״תנ״ך״
״ת-נך!״
הוא מת לבדו בשדה ,בבוקר קיצי אחד
.בעת שחלם על הירח
,שישה שבועות לאחר מכן .חמנייה גדלה מתוך ראשו
,בשנותיהם המאוחרות בני המשפחה של סבתא
עברו לעיר הגדולה, שם אמא שלה בילתה את שארית חייה
.בהכנת ריבה
.ובהתנכלות ליהודים...
היה שיח בצורת לב ממול לבניין שלהם שגרם לה לבכות
.בכל פעם שראתה אותו
היא מתה לבדה בזמן שסבתא ,הייתה בפנימייה
.מוקפת בחזיונות של רוחות רפאים
.סבא נפטר 11 שנים לפני סבתא
,הוא נהג לשבת לידה בכל יום ראשון .אבל עכשיו היא משחקת בבינגו עבורו
אמש, ביל חלם שהוא צעיר שוב .ונמצא בשדה עם חברים על יד הים
כלב ים גדול ושמח נבח לעברם .וניתר מתוך הים כדי לשחק כדורגל
.הוא היה די טוב
.זה היה כמו סרט חיות
אז כלב הים בעט בכדור בהתרגשות רבה מדי והוא עף מעל הראשים
של כולם ופגע בחוזקה .בחזה של ילד שהיה בשדה סמוך
נראה כאילו אולי הייתה לו .מחלת לב או משהו כי הוא לא זז
.כולם די קפאו
.כלב הים נסוג חזרה אל הים
.אף אחד לא ידע מה לעשות
הוא ישן בתנוחה מוזרה על זרועו .והיא הרגישה קצת רדומה
לפעמים זה נשמע כאילו .יש קולות במים
הוא העלה קצת משקל חזרה .והרופא שלו אמר שאלה חדשות טובות
בתחנת האוטובוס אשכו השמאלי כאב ללא סיבה, וזה כמעט
.עשה אותו מסוחרר
.לא קרה הרבה בעבודה
ביל הכין פירמידה .משלושה שדכנים
והבחור החדש בלע סיכת ביטחון .והובהל החוצה בכיסא גלגלים
הבחור בתא שלידו סיפר לביל על ,משהו שראה בטלוויזיה
,על תאומים זהים שהופרדו בלידתם אבל גדלו בנפרד להיות
.רוצחים סדרתיים
היה נדמה כאילו לא הייתה להם .בחירה למה הם יהפכו
,״גנטיקה זה די דפוק״, הוא אמר .בעוד שהמסטיק שלו התעופף מפיו
בזמן ארוחת הצהריים הוא סיפר .לביל על ספר פיזיקה שהוא קורא על זמן
על איך שמעבר הזמן הוא רק אשליה, כי כל הנצח
.בעצם מתרחש בבת אחת
,העבר לעולם לא נעלם .והעתיד כבר קרה
,כל ההיסטוריה קבועה מראש ופרוסה
כמו פני שטח אינסופיים של אירועים בו-זמניים
שבמקרה אנחנו פשוט .נעים דרכם בכיוון אחד
ביל התבדח שהוא היה יכול להישבע ,שסיפרו לו את זה איפשהו פעם
אבל הבחור פשוט בהה בו .כאילו לא הבין את הבדיחה
בבית ביל הסתכל על המיקרוגל ,מסובב את האוכל שלו
.וחלם בהקיץ על איי הגלאפגוס
הוא קנה את הסוג החדש של מגבות הנייר
שהיו עליהן .מאות בליטות קטנות
...הוא מצא הודעה קולית במשיבון
שבה הצטערו לבשר לו... .שאמו מתה הבוקר
הם אמרו שהיא נכנסה להתקף של היסטריה סנילית
.לאחר שלא נטלה את תרופתה
.ונפגעה על ידי רכבת
היא שמרה לעצמה חלקה בבית ,הקברות שנים מראש
.כדי שתוכל להיקבר לצד הוריה
אבל בעקבות טעות ברישום ,הייתה צריכה להיקבר 45 מטרים משם
בין ארון קבורה מלא באבנים .וגולדן רטריבר של אישה עשירה
לאחר ההלוויה, ביל עבר על קופסאות האחסון הישנות שלה
והופתע למצוא אלבום תמונות .בן 100 שנה
בין כל תמונות קרובי המשפחה ,והאנשים שהוא מעולם לא הכיר
.היו מספר צילומים של בייקון
.ובולי עץ
הוא מצא גם סדרה של דיוקנים ,מוזרים שתויגו באופן מסודר
״ילדה לא בטוחה״
.בעבור עיון עתידי לא ידוע
״ילד בשמלה״
״נשען על גדם״
היו מפוזרות בקופסה תמונות .נשכחות שלו כילד צעיר
הוא קרא פעם על איך שכל תא בגוף .מחליף את עצמו ומת בחלוף השנים
איך שכל האנשים נבנים מחדש באיטיות .מבין חלקים שכל הזמן משתנים
הוא נתקף דיכאון מכמה שהצילומים ,נראו לו זרים עכשיו
איך שהתאים הפנימיים המגוחכים שלו מזמן גנבו את הזהות של
.הילד המת השמח הזה
,ועם חייו שלו .עשו מזהותו בלאגן שלם
מתחת לאלבום, הייתה תיקייה .של הרישומים הרפואיים של אימו
לאבחון הראשוני שלה היה מצורף פתק של רופא שהמליץ בתוקף
.שלא תביא ילד לעולם
״תחנת אוטובוס״
,הוא מדמיין שיש לו קושי לנשום ומתעורר לחדר מלא
.בפרצופים מודאגים
הוא פחד למות כל חייו, ולא משנה כמה הוא ניסה שלא לחשוב
על זה, מוות תמיד היה באחורי ראשו, מעבר לכל פינה ומרחף מעל
.כל אופק
הוא התחכך עם המוות בכמה הזדמנויות, אבל בנעוריו
חסרי הדאגות זה כמעט הרגיש כמו דבר מופשט
.ובלתי אפשרי שאי פעם יקרה לו
אבל עם כל עשור שעבר, הוא התחיל ,לאמוד את הזמן שכנראה נותר לו
ובשנות ה-40 שלו, מה שהוא ראה ,כנקודת האמצע שלו במקרה הטוב
:הוא הבין רק דבר אחד
.אתה רק תזדקן
ולפני שתשים לב, אתה מסתכל .אחורה במקום קדימה
ועכשיו, בשיא של כל שנות הדאגה ,הללו, הלילות חסרי השינה והדחיות
ביל סוף סוף מוצא את עצמו ,מביט למוות שלו בפנים
מוקף באנשים שהוא כבר לא מזהה ולא מרגיש יותר חיבור קרוב
אליהם מאשר לאלפי .הקרובים שקדמו להם
ובעוד שהשמש ממשיכה לשקוע, הוא סוף סוף מבין את את האירוניה
המטופשת בכך שחיכה לרגע .הזה לאורך כל חייו
,רגע המוות המביך והמטופש הזה שפלש והטריד כל כך הרבה ימים
.עם לחץ וזמן מבוזבז
לו רק יכל לחזור אחורה ולהקנות .קצת חוכמה לעצמו הצעיר
לו רק היה יכול לפחות לומר .לאנשים הצעירים בחדר הזה
הוא מרים זרוע כדי לדבר אבל :באופן בלתי מוסבר אומר
״זה מריח כמו אבק .ואור ירח״
הוא שכח לפני שנים להחליף את הבטריה בשעון הקיר הזול
שבמטבח שלו, והוא היה לנצח .תקוע על 11:57
הוא לא הצליח להיזכר למה ,שם שם שעון מלכתחילה
כי הוא היה נמצא במעין גומחה מוזרה מעבר לפינה
בה הוא לעולם לא .תהה מה הייתה השעה
כמעט בתחתית הקופסה, ביל מצא .מחברת ישנה שהוא מעולם לא ראה
במילוי הדפים שבפנים, אמו התאמנה ,על כתב היד שלה שוב ושוב
כדי שתוכל לשלוח אותו לבית הספר .עם הפתקים היפים ביותר
״אני כל כך גאה בך!״ ״אני כל כך גאה בך!״
הוא מתקשר לאקסית שלו וקובע להיפגש איתה לארוחת צהריים
.אחרי הבדיקה שלו
הבוקר הוא לא הצליח להיזכר איפה הוא שם את מבחני הזיכרון
.היומיים של הקליניקה
,הוא מחליט להכין טוסט
אבל למשך רגע ארוך לא מצליח .לחשוב איך מכינים אותו
יש עכשיו רק כתם חום איפה .שהייתה הציפור
.לרופא שלו יש רק חדשות טובות
,ביל המשיך לעשות התקדמות נהדרת .והוא לא רואה יותר שום דבר חריג
הוא אומר לביל שאם לא היה יודע ,את ההיסטוריה הרפואית שלו
הוא כנראה היה קובע כי .בריאותו תקינה לחלוטין
,בדרך לארוחת הצהריים ביל מחייך וחושב שבפעם הראשונה
-שאולי הכל יהיה בסד
ביל נולד בבוקר יום שלישי המאוחר .אל תוך עולם של כתום ואדום
הוא אוהב את איך ששטיח .הטורקיז מרגיש על פני ידיו
,הוא אוהב קרני שמש ,וחלליות
ואת הריח של החצר האחורית .בבוקר המוקדם
,הוא אוהב נמרים ,ועצים
,וגלידת שוקולד מומסת
ולהסתכל על האורות בזמן .שנרדם במושב האחורי
מישהו יושב על החוף ומספר לו על איך שהגלים היו שם הרבה לפני
,שביל היה קיים
ושהם עדיין יהיו שם .זמן רב לאחר שכבר ימות
ביל מסתכל על המים, וחושב על כל הדברים הנפלאים שיעשה
.עם חייו
?״ביל אתה שומע אותי, ביל?״
.״תסתכל עליי, ביל תסתכל עליי.״
״140 על 90.״
,״ביל אתה שומע אותי?״
״ביל?״
,״ביל אתה שומע אותי?״
״אני אוהב אותך״
הדבר האחרון שביל זוכר ...זה כשהוא מדבר לאקסית שלו
...כנפי ציפור...
.והריח של ליקריץ שחור
הוא מסתכל על אבק צף לאורך .קרן השמש שמעל לראשו
.ואז הוא חוזר לישון
,שמו של שותפו לחדר הוא מת'יו איש צעיר ומשותק
,שמוסתר על ידי וילונות שמתקשר עם הצוות הסיעודי
,באמצעות שורה של כפתורים שיכולים לנגן חמישה משפטים
.אלקטרוניים שונים
,אבל ברוב הפעמים .הוא לוחץ רק על אחד מהם
״אני בכאבים.״
בכל אחר צהריים, השתקפויות של אור שמש מהתחבורה למטה
מטילות דפוסים צבעוניים .לאורך התקרה שלהם
בבקרים, אור השמש מאיר את הוילון של מת'יו, וגורם לו להיראות
.יפהפה למרות שהוא רק אפור
האקסית שלו באה ,לבקר אותו לאחרונה
והם מדברים למשך שעות על .אירועים עדכניים
.לפעמים הם אוכלים קסטות
זה הכי שמח שהוא היה .מזה זמן רב
פרק 3
מציגים בפני ביל רופא חדש .ועורכים לו ראיון קצר
הוא לא יודע איזה חודש זה, אבל .הוא מודע שהוא נמצא בבית חולים
,הוא לא מצליח לזכור את הכתובת שלו .אז הוא מניח שחי כאן מאז ומתמיד
,הראייה שלו קצת מטושטשת .ואין לו יותר כוח בכף ידו השמאלית
ביל מתבקש לתאר סדרה של .תצלומים
הוא מצליח לחבר מילים להרבה ...מהחפצים האלה
.אבל מאוד מבולבל מחלקם...
הוא גם מתקשה לזהות את .הפנים של האנשים שהוא מכיר
כל האנשים האלה פשוט נראים .די אותו הדבר
ולמרות שהוא יכול לזהות את האקסית ,שלו בזכות השיער הארוך שלה
.הוא לא מצליח לזכור את שמה
הוא מספר לרופא שיש ,לו דג שגר בתוך הראש שלו
.״ייתכן שטרוטה״
יעבור עוד לילה לפני שיעלה בדעתו .שמשהו מרגיש חסר
כל הזכרונות שהרופא ביקש ממנו להיזכר בהם היום
.נמצאים פתאום מחוץ לאחיזתו
כל כך הרבה שנים של ,פרצופים ורגעים
הם ברובם רק .הרגשה עמומה עכשיו
.השנים חומקות מראשו
אתמול, גנן עם צינור הפציץ את כל קני הדרורים מהגגון
,של הקומה השנייה של הבניין ליד
והמטיר בוץ וביצים קטנות ושבורות .על החניון
בדיקה נוספת נקבעה וביל נלקח .אל חדר לבן
רדיולוג מבצע חיתוך, ודוחף כתטר .לתוך עורק הירך שלו
,הקתטר נדחף בזהירות דרך בטנו ,אל ליבו, דרך החזה
ולתוך ראשו, שם משחררים חומר מיוחד שיציף את כלי הדם שבמוחו
.כדי לסרוק אותם ברנטגן
אז ביל מתבקש להרים את ידיו .ולספור עד עשרים
חומר הרדמה חזק מוזרם כדי להשבית .זמנית את החצי השמאלי של מוחו
״אחד... שתיים... שלוש... ארבע...״
,ולחציו הנותר של ביל
-הבדיקה מתחי
?״ביל אתה שומע אותי?״
״ביל, אתה יכול להסתכל פה למעלה בשבילי?״
״אתה יכול לומר לי מה החפצים האלה?״
״ביל, אתה יכול להגיד לי מה זה?״
״ביל, אתה יכול לחבר את המספרים האלה עבורי?״
״הולך לך מעולה, ביל.״
״אוקיי. ומה יוצא כשמחברים את המספרים האלה?״
.״תסתכל עליי, ביל, תסתכל עליי ביל, תסתכל עליי.״
״אוקיי ביל, ואתה יכול לומר לי מי זה?״
,״זה בסדר ביל הולך לך יופי.״
?״ואתה יכול לומר לי מי זאת
ביל, אתה יכול לומר ?לי מי זאת
אתה זוכר אותה?״
,היום מצטרף אליה בן זוגה ,בחור צעיר בשם סטיב
,שמבלה את רוב אחר הצהריים בפינה .בוהה בשקט בוילון של מת'יו
״אני בכאבים.״
הרופא מסביר לה שלביל עלול להיות .קשה להבין לשון עבר ולשון הווה
עלול גם להיות קשה לביל להבין ,איזה מהזכרונות שלו אמיתיים
.ואיזה מהם מדומיינים
כאשר המוח מתמודד עם אובדן זיכרון קשה, הוא לרוב נוהג
למלא את החסר עם ,סיפורים מומצאים
זכרונות כוזבים, אנשים ,שמעולם לא היו קיימים
מסקנות מומצאות בכדי לעשות את .חיי היומיום פחות מבלבלים
ואיכשהו להביא לכדי הגיון .את מה שעובר עליו
.היום הם ישוחחו בצורה מביכה
ביל לא מצליח להישאר בנושא אחד ,ליותר מכמה רגעים
.ונראה שהוא נהיה מתוסכל בקלות
היא תאמר שהיא לא יודעת למה ,היא הביאה את סטיב איתה אתמול
,ותודה שהוא כל כך הזדעזע מהחוויה .שהוא בכה בשקט במכונית בדרך הביתה
,הדרורים כבר התחילו לבנות מחדש אבל הוא לא בטוח אם הוא
.שמח או עצוב בשבילם
הוא חולם שהוא חלק מצוות של חללית שנכנסת חזרה
.לאטמוספירה של כדור הארץ
,בזמן שהם צונחים במהירות סבור כי לאכול קסטות יעזור
.להם להימנע מלקבל שבץ
בעוד החום מתגבר, ביל אוכל את הקסטה שלו ומקווה בסודיות
שאם משהו רע יהיה צריך ,לקרות, אז שהחללית לא תתפוצץ
.אלא שכל השאר יקבלו שבץ
סדרה אחרונה של בדיקות נקבעת .כדי לשלול את הצורך בניתוח
מסומם מאוד, לביל לא יהיה זכר ...מהבדיקות הללו מלבד לרעש נוראי מימינו
...וחיזיון רגעי של סוס ים
.ושל עץ נופל
הבוקר הוא לא מצליח להיזכר בפעם .האחרונה שהאקסית שלו באה לבקר
...יכול להיות שעברו שעות .ואולי עברו שבועות
דוד שלו, שביל בכלל לא שם לב שנמצא בחדר, מסתכל מהחלון
.ומדבר על אמו של ביל
ואז הוא אומר, ״חבל שאנשים לא אומרים איך הם מרגישים
לפני שזה כבר מאוחר מדי.״
.ואז הוא לא אומר דבר
הטלוויזיה בחדר תמיד נמצאת ,על ׳השתק׳
,ומאחורי הראש של דוד שלו ביל צופה בגיבור-על
.ממיס בשקט פרצוף של מפלצת
הרופא שלו מבקר ושואל אם לביל יהיה יותר נוח להיות בבית
,לכמה ימים תחת השגחה משפחתית .עד שהתוצאות הסופיות יתקבלו
כנראה ששכן שם את המצרכים האלה .בדירתו עבורו- מחווה מאוד נחמדה
.זה יום די נחמד
.הוא מחליט לעשות טיול מסביב לשכונה
בצד הדרך, הוא רואה נעל טניס של ,אישה מלאה בעלים
.וזה ממלא אותו בעצב בלתי מוסבר
.הוא הולך לאורך הרחוב הצדדי
.לצד הגשר, מעבר לשוק האיכרים
.וחזרה דרך הרחוב הראשי
.זה יום די נחמד
.הוא מחליט לעשות טיול מסביב לשכונה
בצד הדרך, הוא רואה נעל טניס של ,אישה מלאה בעלים
.וזה ממלא אותו בעצב בלתי מוסבר
.הוא הולך לאורך הרחוב הצדדי
.לצד הגשר, מעבר לשוק האיכרים
.וחזרה דרך הרחוב הראשי
.זה יום די נחמד
-הוא מחליט לעשות טיול מסביב לשכו
.היד הזו מפילה הכל
?הוא לא היה אמור להתקשר למישהו
?איך קראו לה
?מה לעזאזל הבעיה עם הספל הזה
הוא באמת צריך כל כך ?הרבה מזון
...יש רופא במשיבון שלו
?הוא היה חולה
רופא מסביר לו בזהירות .תוצאות של בדיקה
הוא עובר על מספרים ומידע שביל לא מבין, ומזכיר דברים
.שביל לא זוכר
...הוא שקט לרגע
ואז מספר לביל שלא נותר לו עוד .הרבה זמן לחיות
.זה יום די נחמד
.הוא מחליט לעשות טיול מסביב לשכונה
בצד הדרך, הוא רואה נעל טניס של ,אישה מלאה בעלים
.וזה ממלא אותו בעצב בלתי מוסבר
הוא הולך לאורך הרחוב הצדדי .ורואה צבעים עזים בפני האנשים שסביבו
פרטים בקירות הלבנים היפהפיים האלה ועשבים שכנראה
חלף על פניהם כל יום .אבל מעולם לא שם לב
,האוויר מריח אחרת, בהיר יותר איכשהו והזרמים מתחת לגשר נראים מוזרים
ומוחשיים, והשמש מחממת את פניו .והעולם מגושם ויפהפה וחדש
וזה מרגיש כאילו שהוא הלך בשנתו ...למשך מי יודע כמה זמן
.משהו העיר אותו באלימות
.שטיחי האמבט שלו מהממים
הדפוסים הגרעיניים בארונות העץ הזולים .שלו מרטיטים משהו עמוק בתוכו
הוא מרותק מהדרך שבה מגבות הנייר .שלו שותות מים
הוא אף פעם לא ממש העריך .את הדברים האלה
.כל הפרטים שמעולם לא הבחין בהם
...פרטים... הוא חי ...מעולם לא הבחין
.הוא חי
...הוא חי. מעולם לא שם לב .הוא חי
.הכוכבים מטלטלים אותו עד היסוד איך האורות האלה נסעו במשך
עשרות מיליוני שנים כדי .להגיע אליו ברגע הזה
איך איפשהו רחוק מכאן השמש שלנו ...נראית בדיוק כמו אחד מאלה
איך הרבה מהכוכבים אפילו לא קיימים יותר, אבל האור העתיק שלהם
.מגיע אליו רק עכשיו
.רושם מרוח רפאים
מכונת זמן מדהימה ואינסופית ,כל לילה מעל לראשו
.שהתעלם ממנה רוב חייו
הוא רוצה לעצור אנשים ברחוב ,ולומר
״נכון שזה מדהים?״
״נכון שהכל מדהים?״
הוא רץ למקום להשכרת רכבים ומוצא ,לעצמו כביש מהיר ונוסע כל הלילה
עוקב אחר הוראות הגעה שנמצאות ,בראשו למקום שהוא לא זוכר
סופג את כל מה שהוא יכול, לפני .שהכל יתפוגג שוב עם הבוקר
.יש לו את המפתחות למכונית הזו
,יש לו גם מפתחות לחדר במלונית אבל הוא לא זוכר מתי הייתה
.הפעם האחרונה שישן
.הוא יושב בשמש מחוץ למכבסה
איש מבוגר יותר בכובע בייסבול ,עומד ליד טלפון ציבורי
ומרים ומנתק את השפופרת .מתוך לחץ
הוא מבקש להלוות מביל עיפרון .ואז מתקשר לבת שלו
,הוא אומר לה שהוא אוהב אותה ,ושהוא גאה בה
,ושיום אחד בקרוב ״סוף סוף יגיע היום שלנו.״
,ואז הוא אומר ,״פנטסטי, פנטסטי״
.ומנתק את השיחה
למרות שהוא נראה תשוש, הוא מציג את העיפרון בחזרה לביל
עם מחווה קטנה, כאילו גאה שלא .קרה לו דבר בזמן שהיה בבעלותו
הוא חולם על ערפל שעל קצה כהה של צוק, שמאות מטרים מתחת לו
הים העמוק גואה .על גבי הסלעים
ואם אתה נשען מעבר לקצה ומכווץ ,את עיניך במידה הנכונה
אתה יכול להבחין בקושי בצורות האפורות של כל המכוניות שנפלו מהצוק
במשך השנים, שקועות עמוק מתחת .לפני הקרקע
,ובעוד שכל גל נשטף מעליהן באיטיות הזרם התחתי מדליק ומכבה
את הפנסים שלהן בשקט שוב ושוב, שוב ושוב
בחזרתיות אינסופית, מתעמעמים ,באיטיות לאורך השנים
.עד שמגיע היום בו הם כבים לגמרי
.הוא נמצא בבית כלשהו עכשיו
כשהיה קטן, הוא היה נוהג לרוץ ברחבי בית בדיוק כזה, עם פנס
מכוון לתקרה, מעמיד פנים שהוא .אסטרונאוט שמרחף מעל הירח
.יש כאן בן אדם מוכר
,הוא לא בטוח איך האדם מצא אותו אולי הוא עקב אחריו, אבל הם
.מדברים עכשיו וכתובת ניתנת לביל
כתובת שאמא שלו מעולם לא רצתה ,שיקבל, הוא אומר
.אבל זה חשוב שביל יקבל אותה עכשיו
כתובת בה הוא יכול למצוא .את אביו
.אביו האמיתי של ביל
אדם שעזב לפני שהוא נולד, אדם שהוא פגש
רק פעם אחת אבל היה צעיר .מכדי לדעת
והוא שוב נוסע עכשיו, למשך כמה ,שעות הוא לא בטוח
ועם כל מייל הוא מאבד עוד כמה ,זכרונות, והוא מוצא עוד מלונית
ובאותו לילה הוא אוכל הרבה גלידה ...ולא זוכר את החלומות שלו כלל
...הוא נמצא בבית אבות
?האם הוא זקן
.חדר מלא חלונות
והוא נותן שם שעל פיסת נייר שלא ,כתוב בכתב היד שלו לדלפק הראשי
.ומסיעים איש זקן ושברירי לקראתו עכשיו
,איש שהיה כאן מעל לעשר שנים .אבל ביקרו אותו לעיתים נדירות
אף אחד משני האנשים האלה לא זוכר .למה הם שם, או מי זה בדיוק האדם השני
.אבל הם יושבים וצופים בשעשועון יחד
,וכשמגיע זמנו של ביל לעזוב .הוא נעמד ואומר לו משהו יפהפה
״אתה נסלח.״
ואף אחד מהם לא מבין למה הוא מתכוון בדיוק, אבל האיש הזקן
.מתחיל לבכות בכל מקרה
.והם לעולם לא יראו אחד את השני שוב
,הוא נוהג במכונית
ובכל פעם שהוא קולט שהוא נוהג במכונית, הוא מניח שהוא פשוט
.צריך להמשיך לנהוג במכונית
.ולפעמים הוא שר
.ולפעמים הוא בוכה
והצד השמאלי של הגוף שלו מתחיל .להירפות ולהירדם
וכל מה שהוא רוצה לעשות זה ,פשוט להמשיך לסוע
איכשהו להמשיך לסוע. אין לו עוד הוראות הגעה לעקוב אחריהן
אבל הוא ממלא את המכונית בדלק ,שוב ושוב וממשיך לסוע אל תוך הלילה
,הוא רוצה להמשיך לסוע .הוא רוצה להמשיך לנצח
.איזה יום יפהפה
...רגע אחד
.הוא לא הולך למות כאן
.אבל הוא לא מת כאן .לא, לא, לא
.ביל? ביל, תקום .תקום, ביל
.לא, הוא לא יכול למות כאן .הוא לא הולך למות כאן
.הוא לא יכול למות אף פעם
?ביל
הוא יטייל במשך מאות שנים מסביב .לעולם, וילמד את כל מה שיש לדעת
.הוא ילמד כל שפה
.הוא יקרא כל ספר
.הוא יכיר כל ארץ
הוא יבלה אלפי שנים ביצירת .יצירות אמנות מרהיבות
הוא ילמד לעשות מדיטציה כדי .לשלוט בכל כאב
,בזמן שמלחמות יילחמו
.ואהבות גדולות יימצאו
.ויאבדו
.ויימצאו
...יאבדו
.ויימצאו
,וזכרונות על גבי זכרונות
עד שהחיים חוזרים על עצמם .במעגל אינסופי
,הוא יהיה לאבא של מאות אלפי ילדים
ולאורך השנים הוא לא יצליח יותר .לעקוב אחרי תולדת צאצאיהם הגוברת
שכל מיליוני חייהם היפהפיים ייעלמו .בסופו של דבר מכדור הארץ
.ועדיין, ביל ימשיך
הוא ילמד יותר על החיים מאשר .כל ישות בהיסטוריה
.אבל המוות לעד יהיה זר לו
אנשים יבואו וילכו, עד ששמות .יאבדו כל משמעות
עד שאנשים יאבדו כל משמעות .וייעלמו לחלוטין מן העולם
.ועדיין, ביל ימשיך לחיות
הוא יתיידד עם המתיישבים הבאים .של כדור הארץ
.ישויות אור שמעריצים אותו כאל
.וביל יחייה יותר מהם
למשך מיליונים על גבי .מיליונים של שנים
...חוקר, לומד, חי
.עד שהארץ נבלעת מתחת לרגליו
.עד שהשמש כבר מזמן נעלמה
,עד שהזמן מאבד כל משמעות ומגיע הרגע בו הוא יודע
,רק את מיקומי הכוכבים
ורואה אותם בין אם עיניו .עצומות או פקוחות
,עד שהוא שוכח את שמו
.ואת המקום שממנו בא
,הוא יחיה ויחיה
.עד שכל האורות כבים
- איזה יום יפהפה -
סרטו של דון הרצפלדט
תרגום וסנכרון: רוי שתיים עריכת תרגום: יהלי קליין