ברוכים הבאים ,"ל"אינדיפנדנט לנס
אני מרי לואיז פרקר .המנחה שלכם
?מה קורה כשמשהו משתבש ?משתבש לחלוטין
כשמצב קשה מסלים
ויחידים כבר לא יכולים ?להתמודד עם המשבר
האם קהילה מאוחדת ?תוכל לחולל שינוי
זה התברר לנו בסן פרנסיסקו של שנות השמונים
כשמאות ואלפי גברים צעירים .החלו למות באופן מסתורי
כולם קראו את מודעות האבל
,כי הן הפכו מדבר כזה .לדבר כזה
אני אפילו לא יכול למנות .את מספר הלוויות
לרבות רבים שעבדו עד נשימתם האחרונה
בניסיון לבקש מהעולם להילחם .במגיפה שאיימה על כולנו
!שישים אלף מתו מאיידס
הבמאי העצמאי דיוויד וייסמן
חוזר לנקודת ההתחלה של פרוץ מגיפת האיידס
ומביא סיפורים של מטפלים רפואיים, שכנים והורים
שהופתעו לגלות עד כמה חמלה ומחויבות
מצליחות להניע אותם .ואת האומה
זאת היתה תגובה שאמריקה .צריכה להתגאות בה
,"אנחנו היינו כאן" !צפייה מהנה
+
אין דבר חריג בעובדה ,שתאבד את יקיריך
.משום שזה יקרה לכולנו
אולם זה התמקד בקהילה מסוימת
של אנשים משוללי זכויות .שהופרדו ממשפחותיהם
וקבוצה אחרת של אנשים ,הרימה את הכפפה
.והפכה להיות המשפחה שלהם
אנחנו לא איזו קבוצת אנשים .שאוהבים לקיים יחסי מין ותו לא
,אנחנו לא איזו תת-תרבות זמנית .שבאה, מתפוגגת ונעלמת
הקהילה הזו נבחנה
באופן חריג משאר .הקהילות בעולם
:והצליחה במה שניסתה לעשות
להציל חיים של כמה ,שיותר אנשים
להפסיק את מיגור ,זכויות האזרח
ולאחר מכן לנסות להשתמש בדוגמה הזו
.כדי לשנות את העולם
אם אי פעם תתמודד מול אסון טבע
חריג ברמה שהאיידס היה
ברבעון האחרון ,של המאה שעברה
ישפר עליך מזלך אם תהיה חלק מקהילה
כמו קהילת הלהט"בים .בסן פרנסיסקו
,כשאני מדבר עם צעירים בעיקר "?הם שואלים, "איך זה היה
ואני יכול לדמות את זה ,רק לאזור מלחמה
אך רובנו לא חיינו ...באזור מלחמה, אבל
אף פעם לא ידעת .איפה תיפול פצצה
...החלטתי להתראיין מפני ש
.הייתי נוכח לאורך כל המגיפה
,וראיתי המון צדדים שלה
ואני חושב שיש ...המון אנשים מ
,כלומר, כל חבריי לא שרדו .עוד מתחילתה
לכן אני רוצה לספר ,את הסיפור שלהם
באותה המידה שאני רוצה .לספר את הסיפור שלי
.אני חושב שזו הסיבה
- א נ ח נ ו ה י י נ ו כ א ן -
תורגם וסונכרן על ידי דיויד סוויפט
גיא: הגעתי לסן פרנסיסקו .בשנות השבעים המאוחרות
הגיעו לכאן עוד ,ועוד הומוסקסואלים
היה פה את כל ,ילדי הפרחים האלה
זה היה בדיוק בסוף .תקופת ההיפים
וכולם, כלומר, אם היה לך ,כרטיס נסיעה באוטובוס
מוטב שהוא יהיה .לסן פרנסיסקו
כי זה היה המקום .לבוא אליו
.הייתי רקדן
חשבתי שאני יכול לרקוד .טוב יותר מכל אחד בחוף המערבי
,הייתי מגיע לבמה המרכזית ,עולה עליה ורוקד עד טירוף
כל ערב ראשון .במועדון הטי-דאנס
ואם הייתם קרובים מדי ,אולי הייתם נופלים מהבמה
.כי התקרבתם אלי יותר מדי
אבל חשבתי שאני .משהו-משהו
יום אחד אבי אמר שאני צריך .למכור פרחים, שזה עסק טוב
,וחשבתי לעצמי ,אמכור פרחים בסן פרנסיסקו"
;כי יש להם את השירים האלה" '?לאן הלכו כל הפרחים'
,ואת 'אם תלך לסן פרנסיסקו" "'.שים פרחים בשיערך
.אז הייתי מוכן לזה
ידיד שלי הגיע עם טנדר ,ולקח אותי לרובע קסטרו
,לשדרה ה-15 .ואני שם כבר 28 שנים
,היי, אני מהמשפחה" ".בואו לקנות את הפרחים שלי
,אז הנפתי את דגלי הגאווה
,ויכולתם לראותם מהרחוב השני
אם הייתם מסתכלים במורד הרחוב ,הייתם מבחינים בדגלון קטן
.עד שכל הצבעים דהו
איילין: תמיד ידעתי שאגיע ,לאזור מפרץ סן פרנסיסקו
ואני חושבת שרבים מאיתנו באו לכאן
כי לא ממש התאמנו .למקום בו היינו
בתקופת המכללה עזרתי להקים ,את עיתון הנשים הראשון
,פתחנו את מעון הילדים הראשון
.דברים כאלה .אז הייתי מאוד מעורבת
היה לנו מרכז נשים ,ברחוב הייט
אז התחלתי ללכת לשם ,והיינו אומרות
".בואו נפתח מרפאת נשים" .ופשוט עשינו את זה
זה היה עידן של ,הפלות לא חוקיות
,זו היתה תקופה בה אנו, כנשים .לא היינו מודעות לגוף שלנו
התבגרתי, הייתי בשנות ,העשרים המאוחרות שלי
וחשבתי, "איילין, אולי מתישהו ".תרצי עבודה אמיתית
אז הלכתי לבית ספר לסיעוד .כדי לראות אם זה מתאים לי
.ואהבתי את זה
.אהבתי להיות אחות סיעודית
כשהתחלתי לעבוד בבית החולים .היו הרבה הומוסקסואלים בצוות
,וזה היה ממש כיף .כי היינו יוצאים לבלות יחד
למרבה הצער, היום אף אחד .מהם כבר לא בין החיים
פול: זה היה סוף עידן ,ההיפים באמריקה
,והייתי ילד הומוסקסואל, שונה .שלא באמת ידע מה לעשות
,ובעיקרון עזבתי את באפלו, ניו-יורק ונדדתי בכל רחבי הארץ
במשך כמה שנים ,עם בחור שהייתי שוכב איתו
,בניסיון להיות חופשיים .זו היתה המטרה שלנו
,ואני זוכר שבשלב מסוים חשבתי
טוב, אין לי שום דבר" ".מלבד תיק ובן-זוג
,וממש כך .לא היה לנו שם דבר
.והנחתי שאנחנו חופשיים
הביטוי שהתחברתי אליו היה ".חולמים מטורפים"
בתקופה הזו חשבתי שסן פרנסיסקו וקליפורניה
,מלאות בחולמים מטורפים .ושם רציתי להיות
הייתי חלק מקומונה קטנה ,של פליטי שנות השישים
שניסו למסד אורח .חיים שונה
והיה לי קשה להבין, אם אני הומו ?או ביסקסואל, מה העניין
אז יצאתי מהארון ברגע המפחיד ,הזה כשהלכתי למרכז הגאה
,בסן חוזה .בספטמבר 1975
וברגע שנכנסתי לשם
ואני בטוח שרוב הגברים ,מהדור שלי
,רוב ההומוסקסואלים .חוו את אותו הדבר
,זה היה כמו להגיע הביתה ,כאילו הכל מוכר
;הכל נראה כאילו
איך לא הבנתי" "?שזה המקום בשבילי
דניאל: אבי מאוד רצה ,שאלך ללימודי תואר
.וזה ממש לא עניין אותי
אז הפשרה היתה שאעבור ,למדינת סן פרנסיסקו
כי סן פרנסיסקו .זה המקום בו רציתי להיות
,אהבתי את האנשים כאן .הם היו יותר מביני עניין
ותמיד רציתי להכיר .גולש נחמד ובלונדיני
עדיין הייתי בארון ,כשעברתי לקליפורניה
לא יצאתי מהארון .עד אחרי המכללה
,יצאתי בקול גדול
הייתי בהפקה של ".הנערים בחבורה"
למשך כמה שנים ,די התמכרתי לעבודה
.כל הזמן הייתי בסטודיו שלי
.הייתי אובססיבי לעבודה שלי
,והייתי כך תקופה ארוכה .עד שחליתי. באמת
,בהתחלה גרתי בהייט
ואני זוכר שהלכתי ברחוב הייט
וראיתי בחור מחלק ,עלונים בצומת
,וזה היה הארווי מילק .בקמפיין הבחירות הראשון שלו
,הוא הציג את עצמו ,שוחחנו
ובסוף עבדתי אצלו וחילקתי עלונים
.מדלת לדלת ודברים כאלה ,וזה היה מאוד מרגש
כי במכללה עסקתי קצת ,בתחום הפוליטי
נמאס לי מזה, כי כל השותפים שלי היו בארגון הסטודנטים
,למען חברה דמוקרטית .וזה היה מאוד לוחמני
והארווי היה ,הרבה יותר עדין
.והרבה יותר מהנה
גם סטיב, בן הזוג שלי באותה .התקופה היה מאוד פוליטי
,כל פעם שהיה מצעד, הפגנה .או עצרת, תמיד היינו נוכחים
.זה היה חשוב לנו
אלו סוג הדברים שגרמו .לנו להתחבר לקהילה
"רחוב קסטרו"
רחוב קסטרו בדיוק ...התחיל להתהוות
וכל הזמן היית נתקל ,באנשים שאתה מכיר
וזה באמת התחיל ,להרגיש כמו כפר
וקסטרו התחיל להרגיש .כמו הכפר שתמיד רצית
אם ניקח חבורת גברים :צעירים ונגיד להם
קיימו יחסי-מין" ".כאוות נפשכם
?כמה יחסי-מין הם יקיימו
.המון יחסי-מין
;התחושה היתה
,אם טוב להיות להט"בים ,אם יחסים חד-מיניים זה טוב
אז כל המרבה ביחסים .חד-מיניים הרי זה משובח
לעיתים קרובות אנשים ;בדור שלי היו אומרים
באנו לסן פרנסיסקו" ".כדי להיות להט"בים
אד: אני זוכר שבינואר 1977 בערך .הגעתי לרחוב קסטרו
,'כל השנים חייתי בגריניץ' וילג .ניו-יורק
".יהיה מדהים"
,הלכתי ברחוב, ואתם יודעים זה רחוב אחד ארוך
,עם מדרכות בשני צדדיו ,והיו הרבה הומואים
וכמו בכל קבוצת אנשים
די מהר החלו להיווצר .חבורות קטנות
,היה את המראה הצבאי
,והמראה הגברי
,והמראה הנערי
והופיעו כאלה ,עם המראה המערבי
.וכאלה שלבשו עור .הכל כבר התחיל להתהוות
אנשים הזדהו די מהר .עם אחת התדמיות
,ואני לא ממש השתלבתי
לא היתה חבורה של ארוכי שיער
עם קול גבוה ומראה ,של כדורסלן
.או משהו כזה .די הייתי עצמי
,כלומר, ניסיתי
הייתי יוצא, אוסף בחורים ,חוזר איתם הביתה
ומהר מאוד הם היו .עוברים למצב שכיבה
,לא יכולתי לעשות את זה .הייתי גרוע בקיום יחסי-מין אנונימיים
...לא ידעתי איך לעשות
טוב, פשוט לא יכולתי .לעשות את זה
,הייתי אומר, "שלום "?אני אד. ואתה
...זה פשוט... פשוט .לא עבד
,נטיתי להיות בזוגיות .כמעט כל חיי
אבל תמיד הייתי ,במערכות יחסים פתוחות
אז את הפורקן המיני שלי .תמיד הייתי מוציא בסאונות
,והן היו זמינות .והן היו מהנות
זה לא שהייתי צריך ,להתגנב לשם לבדי
.זה היה סוג של בילוי עם חברים
אני זוכר שיצאתי מסאונה ,בערך בשלוש לפנות בוקר
הלכתי הביתה ברחובות העיר ,באמצע הלילה וחשבתי
בחיי, לו אמי היתה רואה אותי" ".עכשיו, היא היתה בהלם
.אבל זה הרגיש כל-כך טוב
,זה היה כמו ללכת למועדון ."קראנו לזה "הכנסייה
".זה היה "ללכת לכנסייה
חלק מזה היה לקיים ,יחסי-מין בשביל הכיף
חלק מזה היה לקיים ,יחסי-מין כדי למצוא אהבה
וחלק מזה היה לקיים ...יחסי-מין
כדי למרוד באלה שאומרים .לך שאסור לך לקיים יחסי-מין
בכל רחבי אמריקה הרגישו מאוד נוח
להיות הרבה יותר מיניים .ושזה בסדר
מחלות מין והריונות לא רצויים
,ניתנים לריפוי בעזרת זריקה .או גלולה, או משהו טיפולי
דן וייט רוצחם של" "מוסקונה ומילק נתפס
".ראש העיר נורה 4 פעמים"
דן וייט נידון לשמונה שנות" ".מאסר בגין רצח בכוונה תחילה
במאי 1978 .פסק הדין נחרץ
פסק דינו של דן וייט .על רצח הארווי מילק
.וכולנו מחינו בבניין העירייה
,היה זעם עצום ,הגיעו אלפי אנשים
,השוטרים תקפו בגז מדמיע ,הכו אותנו
.ניידות משטרה בערו
אז הקהילה הזו לא היתה מרוצה .מהממסד הפוליטי של שנת 1980
למחרת בערב היה ,יום הולדתו של הארווי
,הרחובות היו סגורים עשרות אלפים הגיעו
וננאמו נאומים .מאוד זועמים
אן קרוננברג נאמה בחריפות ,ובסיום נאומה החלה לשיר
"!ברוכים הבאים לשנות השמונים"
כמובן שלא יכולנו לדעת שכבר באותו הזמן
נגיף האייץ'-איי-וי .היה בקרבנו
נגיף האייץ'-איי-וי הופיע לראשונה בסן פרנסיסקו
.'ככל הנראה בשנת 76
,'ועד שנת 97 כנראה ש-10%
מהגברים ההומוסקסואלים .בקהל כבר היו נשאים
וכשהתוודענו לאיידס ,ושיש חולי איידס
,'ביוני שנת 81 .בערך כ-20% היו נשאים
עד שהגיעו לידינו ערכות הבדיקה
בשביל שאנשים יוכלו ,לדעת אם הם נשאים
קרוב ל-50% מאוכלוסיית ההומוסקסואלים של סן פרנסיסקו
.כבר היו נשאים
"'מצעד הגאווה שנת 79"
שנת 81' היתה .מאוד משמעותית
,מצאתי עבודה באמת טובה
ולראשונה הייתי ,חלק מצוות גדול
בחברת הרבה גברים .הומוסקסואלים
סיימתי את לימודי התואר ,שלי בכתיבה יוצרת
,עברתי לאירופה ,היתה לי עבודה נהדרת
ואת כל הגברים ההומוסקסואלים .החדשים שעבדתי איתם
,וחשבתי, "אלו שנות השמונים ".צריך לעשות שינוי
'אז בשנת 71 ,עברתי לניו-יורק
ובסוף באמת הגעתי .'לסן פרנסיסקו, בשנת 81
,ואז הכל השתנה
כי בשנה הזאת ,הייתי ברחוב קסטרו
אני לעולם לא אשכח ,שהלכתי לתיאטרון קסטרו
,והוצגו שני סרטים מעולים ;אני חושב ששמם היה
"מסע אל האהבה" ,"ו-"קזבלנקה
.על המסך הגדול
אני זוכר שרצתי ,"לבית המרקחת הישן "סטאר
כי רצינו לעשן חשיש ,ולא היה לנו ניירות גלגול
...ואני זוכר שהסתכלתי על
אני זוכר שהסתכלתי על החלון ,"של בית המרקחת "סטאר
והוצגו שם תמונות פולארויד קטנות
של בחור צעיר .שצילם את עצמו
,היו לפחות שלוש .אולי ארבע
התמונה הראשונה ...היתה משהו כזה
...ובפנים
.היו כתמים סגולים גדולים
והיתה תמונה נוספת בה הוא .מרים את החולצה שלו ככה
תמונה של החזה שלו .עם כתמים סגולים גדולים
הם פשוט הוצגו על החלון ,ולמטה היה כתוב בכתב יד
משהו כמו: "חבר'ה, שימו לב "!משהו מתרחש
.משהו כזה
...ו
,אוי, אלוהים .זה מאוד השפיע עליי
לאחר מכן, הייתי בהשפעת הסמים ...והלכתי לצפות בסרט
ובמשך כל הסרט .רק חשבתי על זה
.זה באמת השפיע עליי מאוד
הלכתי לצפות בסרט עם ,חבר שלי בשם מייקל
עבדנו יחד, ולאחרונה הוא קם .עם כתם אדום וקטן בעין
,והוא כל הזמן אמר "?מה זה? מה זה"
...הוא הלך לרופא עיניים
והם לא הצליחו להבין ...מה זה היה, ו
...ואתם יודעים
,התברר שזה סרקומת קפושי .היתה לו סרקומת קפושי בעין
אז זה כבר היה ממש שם ,איתנו בבית הקולנוע
.כאילו זה כבר שם
בתמונות ניתן לראות כיצד מספר נגעים אדומים
.הופכים לנגע סרקומת קפושי
זהו סרטן נדיר שבדרך כלל .מופיע אצל קשישים
אולם עכשיו הוא תוקף ,גברים צעירים
,הומואים ברובם .לרבות בובי קמפבל
מזה חודש נעשות בדיקות .על הנגע האדום שברגלו
,לא יודע איך נדבקתי בזה
הנתונים שלי זהים לאלה של ,חולה סרקומת קפושי טיפוסי
,הגיל שלי ...הנטייה המינית שלי, ו
אבל אני לא יודע .איך נדבקתי בזה
בפעם הראשונה ששמעתי על איידס
אני חושב שכינו את זה ".הסרטן של ההומואים"
.זה היה סרקומת קפושי
.זה היה מבעית
והיו לנו חברים שמתו .מיד עם פרוץ המגיפה
למשל, היה בנאדם אחד ,שמאוד עזר לי בקריירה
הוא היה מנהל התערוכות ,של מוזיאון ברוקלין
הוא אישר לי תערוכה .במוזיאון ברוקלין
והוא נפטר לפני .שהתקיימה התערוכה
ועכשיו בדיעבד אני יודע ,שהוא נפטר מאיידס
אבל בזמנו .לא היה לזה שם
יום אחד ערכתי בדיקת דם בבית החולים
ובאותה התקופה לא היינו ,משתמשים בכפפות
והמומחה למחלות זיהומיות ,נכנס ואמר
?איילין, אולי תשימי כפפות" ".אנחנו לא יודעים במה מדובר
באותה התקופה ,הייתי מוכר פרחים
,והיה בחור במורד הרחוב ,חמישה ימים
יום אחד הוא פונה ,לבית החולים
-חמישה ימים לאחר .מכן הוא נפטר
"מחלה שפוגעת בהומואים"
עיינתי בכתבי העת ,של הקהילה הלהט"בית
ובאחד מהם נכתב .על סרטן חדש
,אז ידעתי שמשהו מתרחש .והבחנתי בזה
אני חושב שכל מי שהיה :קשוב לקהילה היה מודע
טוב, זה משהו שצריך" ".לשים לב לגביו
.אז... שמתי לב
".דלקת ריאות בקרב הומוסקסואלים"
שתי מחלות שפוגעות" ".בהומוסקסואלים
,אנשים הגיעו עם פי-סי-פי (דלקת ריאות פטרייתית)
שבדרך כלל מצבם :הבריאותי היה תקין
,מבלים, שוחים ,משחקים טניס
,כלומר .נראים בריאים
.נכנסים לכאן... ומתים
.היו מתים לאחר עשרה ימים
"רוצחת ושמה סרקומת קפושי"
אנשים היו מגיעים עם ,סרקומת קפושי
לפעמים היה להם ,נגע אחד קטן
,או שני נגעים קטנים .והם היו גדלים
לפעמים הגידול היה מתפשט ,למחזור הדם ברגל שלהם
.והרגל שלהם היתה מתנפחת
או שהם חטפו את זה בריאות ,ולא יוכלו לנשום
או שהם פשוט .נכנעו למחלה
"מגיפה שהורגת הומוסקסואלים" "תסמונת מחלת ההומוסקסואלים"
,בשלב מאוד מוקדם ,ב-18 החודשים הראשונים
הנחתי שמספר ,חברים שלי נדבקו
וכנראה שגם אני .וכל הסובבים אותי
כבר בהתחלה לא יכולתי לסבול את ההומופוביה
.ואת הדעות הקדומות שהיו
.ואת הפחד ?היה פחד עצום, כן
אנשים היו מגיעים ומתים ,ואיש לא ידע מה זה
.ואנשים פחדו
היו אנשים שפחדו להיכנס ,לחדרי המטופלים
אז מצאתי את עצמי .נכנסת לחדרים
לא היו מדברים אתך .אלמלא היית בן משפחה
כך שאם בן-זוג ,של מישהו היה נוכח
ייתכן שהרופאים לא היו .מסבירים לו מה מתרחש
אז מצאתי את עצמי .מדברת איתם
זו היתה תקופה מוזרה ,בבית החולים
משום שאף אחד לא היה רוצה להגיע לבית החולים
אלמלא ידע שאנחנו ."בית חולים לאיידס"
אז נאלצנו להיאבק .שם בהמון דברים
,אני זוכרת את אמי
,היא אמרה "?למה את חייבת לעשות את זה"
אימא שלי כבר עברה .איתי הרבה בחיים
,ואני זוכרת שאמרתי לה ,אימא"
,לא בחרתי את זה" ".זה בחר אותי
כי את כבר שם ומתרחשים ,דברים נוראיים
,ואת אחות ,ואת יכולה לעזור
ולפעמים זה היה רק .לעזור למישהו למות
אבל לא יכולתי .להפנות לזה את הגב
,טוד קלמן, נפטר בגיל 22" ".מזיהום פי-סי-פי בריאותיו
קרה משהו
שגרם לגברים הומוסקסואלים ,להגיע למקומות כמו
מערך המתנדבים ,"התומכים "יונייטד-וואי
...לחפש קבוצות תמיכה, או
.שירותים סוציאליים ...כי לא היתה להם
.לא היתה להם משפחה
ראיתי מודעת פרסום ,בעיתון של אזור המפרץ
פרויקט שאנטי" חיפשו אנשים"
שמוכנים לתמוך במישהו .שחולה במחלה הזאת
ועברתי את הכשרת המתנדבים "השנייה של "שאנטי
.שהתקיימה כאן בסן פרנסיסקו
ומהר מאוד קיבלתי .מישהו לחסותי
עדיין לא פגשתי חולה איידס ,שהיה די לבדו
...וציפה
.שמישהו יבוא ויעזור לו
...אני זוכר שהלכתי לדירה שלו
...ושהוא פתח את הדלת
".הוא אמר, "קוראים לי אד ".עניתי, "גם לי קוראים אד
.ונדהמתי
פתאום החוויה שלי ,עם בחור הומוסקסואל
.היתה מושלמת
?דברים כמו, "שלום. מי אתה "?מה שלומך
ההדרכה שלי התקיימה ,'ביולי 83
וכמובן, מרבית הסובבים אותי ,היו הומוסקסואלים
במשרד עבדו שבעה ,בחורים הומוסקסואלים
הייתי בא ואומר להם ,דברים כמו, "אלוהים אדירים
,אומרים שזה עובר ביחסי-מין"
וחושבים שקונדום" ,זה אמצעי הגנה עבורנו
ואמרו שאסור לנו" ".להשתמש בפופרס
כלומר, כבר התחילו .להפיץ מידע
,כבר אז בפרט ;דנו המון בנושא
?איך נדבקים בזה ?ממי נדבקים
?מי מדביק את מי
במשרד הקטן הזה לפעמים הרגשתי
שכולם מקיימים .יחסי-מין עם כולם
,אבל שוב ,בגלל שלא השתלבתי
לא קיימתי יחסי-מין .עם אף אחד מהם
...כל אחד מהם
.כולם נדבקו
.וכולם מתו מלבד אחד
,בן הזוג שלי, סטיב .היה חוקר אימונולוגי
ופתאום אנשים התחילו לגשת אליו .ולבקש ממנו להסביר מה מתרחש
בסוף הוא התחיל לעבוד ,במעבדה של ג'יי לוי
שהיתה אחת ממעבדות חקר האיידס .החשובות בעולם
עברנו בדיקה כי סטיב לקח את דגימת הדם שלי
.למעבדת ג'יי לוי
אז היינו בין האנשים הראשונים ,שידעו אם הם באמת חיוביים
.כי הבדיקה אפילו לא היתה זמינה
כשסטיב חזר ממעבדת ג'יי לוי
וסיפר לי ששנינו ,נשאי אייץ'-איי-וי
.חיי השתנו מקצה לקצה
,והנה אני ,הילד מסן חוזה
מגיע לכאן והופך לסגן מנהל של מועדון הומו-דמוקרטי קטן
.שמונה בין 15 ל-20 חברים
,ולפתע הקהילה מתחילה למות
בגלל המחלות הנוראיות .והבלתי רגילות האלה
.והם מבקשים עזרה ?איך נשאיר אותם בחיים
?איך נמנע מהם למות מרעב .כי הם לא יכלו לבשל
בינתיים מתרחשות ,כל-מיני התקפות
בינתיים מתנהל ;ויכוח עצום בקהילה
.אולי אלו היו החלטות שגויות"
אולי לא היינו צריכים" ".לקיים מין לא מוגן
ועוד כל מני דיונים .אחרים שהתנהלו
אבל הם התנהלו בצמרת ,שהורכבה מבחורים כמוני
שפתאום בקבוצה הקטנה שלהם
נאלצו להתמודד עם נסיבות יוצאות דופן
של קהילה שבנוסף להיותה ,שנואה ותחת מתקפה
עכשיו נאלצת למצוא בכוחות עצמה פיתרון
להתמודדות עם האסון .הרפואי הבלתי רגיל הזה
עיתון הקהילה הלהט"בית" (של אזור המפרץ" (בי-אי-אר
אנשים שראו תמונה שלי בעיתון בי-אי-אר
,ניגשו אלי ואמרו ?אובחנתי כנשא, מה עלי לעשות"
?אתה מכיר רופא" ?מה עלי לעשות
?המחלה עלולה לפרוץ" "?מה עלי לעשות
קיימנו מספר מפגשים בעירייה
,והוקמה תנועה בשם ."מתגייסים למלחמה באיידס"
הייתי היושב-ראש ,הראשון של התנועה
וככה בערך התחלתי לעסוק .באיידס באופן רשמי
מטרת התנועה היתה לדרוש מענה טוב יותר
למגיפת האיידס .והאייץ'-איי-וי
התגובה הראשונה היתה .לנסות לעזור לחולים
.זו התגובה הראשונית
התגובה השנייה היתה .לנסות למנוע מאנשים להידבק
,התגובה השלישית היתה ?איך נסנגר
איך נגרום לאנשים להצטרף ?כדי שנוכל לגייס משאבים
אנחנו כאן בניסיון לעורר ברחבי המדינה
תמיכה של כלל הציבור בצעדים הננקטים
בצורה כה מדהימה על-ידי האנשים החולים באיידס
בניסיון לגרום למדינה לתת .מענה הולם למגיפה הזאת
הוצאנו משלחת של אנשים .חולי איידס לוושינגטון
,היא מנתה בחורים מאוד חולים .שהיו במצב סופני
הם הוגדרו כחולי איידס ,ואין טיפול באופק
אולי היו כמה תרופות ניסיוניות .שהם התחילו לקבל
,ובכל זאת הם טסים
,חוצים את היבשת בלי כסף ,ישנים ארבעה בחדר
.בתקווה לעורר את הנושא
ומניסיוני, האמנתי שכל .החבר'ה האלה ימותו
אף אחד מהם לא האמין .שהוא ישרוד את האיידס
הם עשו את זה כי הם חשבו שבכך
הם יעזרו לאנשים נוספים בקהילה .ומחוצה לה, להישאר בחיים
וזה קרה אינספור פעמים
שחולי איידס עשו דברים בלתי רגילים
.שלמעשה הובילו לתגובה
,כשהוא הלך לבית החולים .הלכתי איתו לשם
,אז הלכתי למחלקה 5-בי
שהיתה כאן בבית החולים הכללי .של סן פרנסיסקו
כדי לבקר אותו ,"כמתנדב של "שאנטי
מחלקה 5-בי היתה ,יחידה של שבעה חדרים
יחידה ישנה לטיפול נמרץ
שהוסבה להיות המחלקה הראשונה בעולם
.שיועדה לטיפול בחולי איידס
וכל מי שעבד שם .עשה זאת בהתנדבות
בשנת 83' עדיין לא היו בטוחים מהם דרכי ההדבקה
והם לא רצו להעסיק עובדים ,שחוששים מהידבקות
הם רצו לוודא שבבית החולים הכללי של סן פרנסיסקו
,לא יהיה לך את החשש הזה .התנדבת לעבוד כאן
".תשאל אותי על איידס"
שם התחלתי להיתקל בלסביות שבאו לעבוד במחלקה
עם כל הגברים .ההומוסקסואלים שגססו
,זה היה מאוד מרגש
כי בדרך כלל הומואים .לא בדיוק חיבבו לסביות
ננסח את זה כך .לאותה התקופה
אז הרגשתי שקבוצת האנשים האלה
באמת דאגה לאנשים .הגוססים האלה
סטיב הפך ליותר ויותר אובססיבי
בחיפושים אחר המקום .עם הטיפול החדשני ביותר
,הוא רצה להציל את חיינו ...הוא רצה לדעת
.איך ננצח את זה
והוא שמע על מחקר קליני שנערך .באפריקה עם תרופה בשם סוראמין
...והם ערכו
הם ערכו את המחקר כאן בביה"ח .הכללי של סן פרנסיסקו
.והוא הכניס את שנינו למחקר
בכל המדינה היו כשלוש ,יחידות מחקר
בערך 80 אנשים .השתתפו במחקר
.והתרופה הייתה מחרידה
היינו נכנסים ומקבלים עירוי ,למשך כשעתיים
וביומיים שאחרי הרגשנו .כאילו דרסה אותנו משאית
,ואני הייתי חלשלוש
אחרי חודש כבר לא יכולתי .לסבול את זה יותר
...זה פשוט
זה גרם לי להרגיש ממש .לא טוב ושנאתי את זה
,אבל סטיב המשיך
והוא היה נשא של ,צהבת נגיפית מסוג בי
הוא נדבק בה כשנדקר ממחט .תוך כדי שעבד במעבדה
ודלקת הכבד .הנגיפית שלו התפרצה
...ותוך
אני חושב שהתחלנו ,את המחקר ביולי
הוא פרש מהמחקר באוקטובר
...והוא
.הוא נפטר בינואר
.זה קרה ממש מהר
,וכל משתתפי המחקר מתו .חוץ ממני
,כי הייתי כל-כך חלשלוש .לא יכולתי לשאת את זה
ואני כל-כך שמח .שדאגתי לעצמי ככה
אבל לאחר מכן שוחחתי .עם הרופא של המחקר
היה מפגש של כל הרופאים וכל החוקרים מרחבי המדינה
,שהיו מעורבים במחקר
...והוא אמר שהוא מעולם
שהוא מעולם לא היה בחדר .שכל הרופאים התייפחו בו
.הם איבדו את כל המטופלים
.מהר מאוד
אז זה היה אחד האסונות ,הראשונים בטיפול נגד איידס
לאחר מכן זה גרם לכולם .לנהוג באמת בזהירות
.סטיב היה בן 35
,שבועיים לאחר מותו של סטיב .מת חברי הטוב פיטר
,יומיים לפני מותו של סטיב .מת חבר טוב אחר
כלומר, זה היה כמו .מפולת שלגים
,ג'ון בנדיקט דיוויס" ".נפטר מאיידס בגיל 28
,ברדיוס של ק"מ וחצי
במוקד הרעש של הרחובות קסטרו ומרקט
.מתו אנשים רבים ,לא רק החברים שלך
,אלא אנשים שלא הכרת .חברים של חברים
אתה הולך לבית קפה
והבחור שהיה מגיש לך .את הקפה כבר איננו
,לא משנה מי, הבנקאי שלך .הדוור שלך, כל אלה
.המון, המון מוות
זה הגיע למצב שהפסקת ,לשאול לגבי אנשים שנעלמו
אלא אם כן רצית לדבר .על המוות או החולי שלהם
כולם קראו את מודעות האבל
,כי הן הפכו מדבר כזה .לדבר כזה
,התגובה היתה ".אלוהים אדירים"
כולם היו קונים את הבי-אי-אר מדי שבוע
.רק כדי לראות מי מת
כמוכר הפרחים ...הייתי בלב העניין כי
,הרבה אנשים היו אומרים ...גיא, חבר שלי נפטר"
ואין לי מספיק כסף" ...לקנות פרחים
.אני צריך עזרה" "?תוכל לעזור לנו
הם רצו לקבור את חבריהם ,עם הרבה כבוד ויופי
והיו מגיעים אלי .כדי שאעזור להם
אני מתרגש כי זו הפעם ,הראשונה שאני חושב על זה
אני אפילו לא יכול למנות .את מספר הלוויות שערכתי
...ולפעמים זה לא היה יותר מ
אנשים היו מגיעים אליי ,עם אגרטל ואומרים
גיא, זה כל מה שאני" .יכול להרשות לעצמי
"?תוכל לשים בזה פרחים" ,ועשיתי את זה
וזה מעולם לא היה ,בשביל הכסף
,זה היה בשביל האהבה .זה היה בשביל האנשים האלה
,לא לאכזב את החברים שלי
רק לעזור להם לעבור .לעולם הבא
ד"ר מרווין סילברמן, מנהל אגף הבריאות של סן פרנסיסקו, נובמבר 1984
היום הורתי על סגירתם של 14 בתי עסק
אשר עודדו והרוויחו .מהתפשטות האיידס
התפיסה הכוללת היתה שיש קשר .בין יחסי-מין להידבקות במחלה
;אז התחלנו לדון על ,איך נמשיך לקיים יחסי-מין
,איך נמשיך לאהוב זה את זה
איך נגשים את החלום של ,הקהילה שרצינו לבנות
?בעיצומה של המגיפה הזאת :ואז מה שעלה לדיון היה
טוב, הממשלה רוצה ,לסגור כמה בתי עסק
,וכמה מהם ותיקים ועיקריים
.כגון הסאונות ,מאז ומתמיד היו סאונות
הן ליוו את הקהילה .הלהט"בית שאנו מכירים
להט"בים היו הולכים .לשם כדי לקיים יחסי-מין
וחלק מהאנשים חשבו ,שזה רעיון טוב
הסאונות נוהלו על-ידי בעלי עסקים חסרי אחריות
שלא היה אכפת להם מהמגיפה .והיו מרמים את הקהל
וחלק אחר חשב .שזה תקדים מסוכן
הממשלה 'הטובה' שלך רוצה" .לסגור את העסקים האלה
"?זה בסדר מבחינתך"
רבים בקהילה הרגישו שאנחנו ,נמצאים עכשיו במשבר
.והסאונות צריכות להיסגר
,והמון אנשים חששו מזה .וזה פילג את הקהילה
.אז היה וויכוח מאוד מתוח
היות שצפיתי מהצד ,במשך 28 שנים
...ראיתי את הידרדרות האנשים
הם היו הולכים לתומם ברחוב ובפעם הבאה שראית אותם
,הם הלכו עם מקל .או שהם ישבו בכיסא-גלגלים
,וזה היה מצער לחשוב ".אוי, אני זוכר אותו"
והנה הקהילה הלהט"בית
אשר לטוב ולרע ,מאוד מודאגת מהמראה
נאצלת להתמודד עם מחלה שמתפרצת
והורסת את המראה .החיצוני שלך
זה הדבר הראשון .שהיא עושה
,בין אם זה סרקומת קפושי .או ההרס שלה
ואנשים איבדו ,המון ממשקלם
...ואנשים נראו
אנשים נראו כאילו .חיינו במחנה ריכוז
אנשים איבדו המון משקל ,מפניהם ומגופם
איבדו שליש ממשקל גופם ,מהר מאוד ובאופן מסתורי
לא ידעו איזו מן המחלות .גורמת לזה
אז השינויים הפיזיים המאוד מוחשים האלה
,זעזעו אנשים ,ומאוד הפחידו אנשים
ובמיוחד אם היית חולה איידס
וראית מישהו שנמצא במצב ,הרבה יותר גרוע משלך
,כמעט ולא היית יכול להביט .זה היה מפחיד מדי
,איבדתי משקל מהפנים .מהישבן ומכל מקום אפשרי
,הייתי עובר ליד חלון ראווה רואה את עצמי על החלון
,ופשוט נבהל, כאילו "?מי זה"
,ואני זוכר שאמי אמרה
אולי תעמוד על הראש ותגרום" ?לחלק מהשומן לעבור לפנים
,אין לך שם כלום" ".אתה כמו עור ועצמות
מגיפת האיידס אפשרה לי להתחבר לקהילה
.באופן מאוד עוצמתי
ולמעשה, במובנים רבים ,התחלתי לשגשג
בגלל שזה היה כמו .להיות בצבא
ובאמת לראשונה, מלבד שהייתי ,מאוד מחובר למשפחה שלי
.התחברתי למשהו אחר ,כלומר, הפשלתי שרוולים
.ורציתי להיות חלק מזה
...מחלקת האיידס היתה
מקום נוראי ויפהפה .בו-זמנית
תפקידי העיקרי היה ,"לשמש כיועץ מטעם "שאנטי
שזה מישהו שהוכשר ,להיות מסוגל לשבת
,להיות נוכח, לצפות ,לנהל שיחות
ולתמוך באנשים תוך כדי .התהליך שהם עוברים שם
עבדתי שם עם אנשים ,בני שמונה-עשרה
והיו שם גם אנשים .בני שישים
אולם באופן כללי הם היו גברים .הומוסקסואלים מיניים ופעלתנים
חשבנו שאנחנו ,שם כדי לשפר ולרפא
ומבלי להמעיט בערך ,של שום דבר מזה
מה שבאמת קרה שם .זה שאנשים מתו מאיידס
וניסינו לעזור להם .ככל שיכולנו
יכולת להיעדר לכמה ימים .ואף אחד לא היה מת
ולפעמים ביום אחד .מתים כשישה אנשים
ראינו המון זוגות ,אוהבים שמגיעים
אחד היה גוסס והשני היה .מלווה אותו בכל התהליך
ולפעמים אחד היה נפטר .והשני היה מתחיל בתהליך
היתה אימא שבאה ,למחלקה 5-איי
,ואחת, שתיים
שלוש פעמים היא .שכלה שם את בניה
,עמדתי במסדרון
,בחור הומוסקסואל בעצמי ,בשנות השלושים לחיי
מבקר ומדבר עם אם ואב ,שבדיוק יצאו מחדר
נודע להם שלבנם יש פי-סי-פי
ושנותרו לו שלושה חודשים .לחיות, או משהו כזה
,והאב עמד שם ואמר ...אתם יודעים"
יותר קשה לי להכיר בזה" ,שהבן שלי מתרומם
מאשר להכיר בזה שהוא" ".עומד למות בקרוב
ואני הייתי צריך .לנסות לנחם אותו
,כשסטיב נפטר .חבריי היו שם בשבילי
הרגשתי תמיכה רבה, המשפחה .שלי מאוד היתה שם בשבילי
כמו כן, היו לי חברים ,נוספים שחלו
,כך שלא שקעתי בתוך עצמי .כי יכולתי ללכת לעזור להם
,אני חושב שהזכרתי את פיטר ,הוא היה אחד מחברי היקרים
אחד האנשים הראשונים שהכרתי .כשעברתי לסן פרנסיסקו
הוא היה גבוה ויפה תואר ,שגדל בשכונת קרוואנים
הוא כתב יומנים ותמיד רצה שנפרסם אותם אחרי מותו
,תחת השם ."יומניו של הומוסקסואל אנאלפבית"
,פיטר היה כזה מקורי .הוא היה פשוט מדהים
הוא נפטר שבועיים .אחרי סטיב
מצבו של פיטר הידרדר
ואמרתי לו, "אתה יודע, יש לך ".משהו כמו 4-5 ימים לחיות
,והוא סבל כל-כך
לכן הוא החליט .לשים קץ לחייו
,אז קנינו יחד את כל התרופות
,קוקטייל שאמור לשים קץ לחייו
.וערכנו מסיבה בבית שלו
,הוא שכב במיטה
.כמו מלכה במרכז תשומת הלב
וכל אחד מאיתנו .עלה להיפרד ממנו
,ואני זוכר שהוא אמר
,אתה יודע"
,כשאני הייתי רווק" .אתה היית נשוי
,וכשאני הייתי נשוי" .אתה היית רווק
אתה חושב שאם שנינו" ,היינו רווקים באותו הזמן
"?היינו זוג" ,עניתי לו, "כן
".אני בטוח שכן"
ואז הוא נתן לי את הנשיקה הכי לוהטת
.שקיבלתי בחיי
.ולאחר מכן כולנו הלכנו
,הייתי האחות הראשית במרפאה
והתחלנו להתנסות לראשונה .עם תרופת האי-זי-טי
,וד"ר ג'יי הצטרף לעזור בזה
,ויום אחד הוא הסתכל עליי ואמר .אני חושב שנוכל לעשות זאת"
".נוכל לעשות מחקר קליני"
ויחד התחלנו במסע .אל המחקר הקליני
.שנינו מעולם לא עסקנו במחקר
.פשוט עשינו את זה
.בזמנו לא היו הרבה תקנות
רצינו לעשות מחקר בזמנו ,משום שלא היה כלום
,ורק עזרנו לאנשים למות
ופשוט הרגשנו מחויבות ,להמשיך בניסויים
,להבין מה עוזר ,להבין איפה הבעיות
,ולגרום לכך שהתרופות יאושרו .כדי שכולם יוכלו לקבל אותן
בימים הראשונים הייתי ,הולכת לבתים של אנשים
הם היו חולים מכדי להגיע .לקבל את הטיפול
הייתי הולכת לבתיהם .ועושה להם בדיקות דם
הם היו מגיעים מאוד מעודכנים .ודרשו את הטיפול החדש ביותר
,לפעמים הם ידעו יותר ממני .כי הם חקרו המון
.והייתי לומדת מהם
.היתה שם אחווה אמיתית
,כמובן, עשינו טעויות
כשהתחלנו עם הניסוי הראשון באי-זי-טי
.היינו נותנים כמות גדולה מדי
בגלל זה לאנשים נמאס ממנה .וזה יצר לה מוניטין רע
,אם אי פעם תבואו למשרד שלנו יש לנו תמונה של בחור
שנראה כמעט כמו שלד ;והוא מחזיק שלט שאומר
בנאדם לא יכול לחיות" ."רק על אי-זי-טי
ובכל פעם שאני רואה את התמונה הזאת
:זה מחזיר אותי לימים של
,אנחנו צריכים עוד טיפולים" .אנחנו צריכים יותר מאי-זי-טי
ואנחנו צריכים אותם" ".כמה שיותר מהר
זכור לי בחור מסוים ,שאמר לי
אני על גבול היכולת" ".הכימית שלי
וחשבתי, "בחיי, זה משפט ".חזק לאותה תקופה
הרופאים היו ממציאים כל מני .גלולות שאתה צריך לקחת
היה נראה שכל יום הם ,באים עם תרופה חדשה
אבל החברים שלי .היו שפני ניסיונות
.והתרופות האלה לא השפיעו
,והם המשיכו למות ,והמשיכו למות
,ולא רק החברים שלי .גם קרובי המשפחה שלי
.בן דוד שלי מת מאיידס ?אתם מבינים
וכל המשפחה שמרה .את זה בסוד, אסור לדבר
אף אחד לא רצה לספר .שאנשים היו להט"בים
,ולא דיברנו על זה .רק אמרנו שרומיאו היה חולה
אני חושב שהפחד הגדול שלי .מהמחלה היה העיוורון
בימיו הראשונים של האיידס היו הרבה מקרים
,של סי-אם-וי, ציטומגלווירוס שהיה תוקף את העיניים
ואנשים היו מאבדים את הראייה .תוך פרק זמן מאוד קצר
אני יכול להתמודד עם כאב ,וניתן להקל כאב וכדומה
אבל המחשבה שאאבד את הראייה שלי
.מאוד, מאוד הפחידה אותי
מנהל המזון והתרופות מגדיל" "את זמינות התרופה לעיוורון איידס
התחלנו לחקור את נגיף הסי-אם-וי
שהיה גורם לדלקת .ברשתית העין של אנשים
רצינו לערוך מחקר
אז שאלנו את החולים אם נוכל .להשתמש בעיניהם אחרי מותם
...ו
היה קשה לנהל ,את השיחה הזאת
.אבל אנשים ענו בחיוב
,התגובה היתה ,מתרחש דבר נוראי"
ואם אני יכול לתרום את העיניים" ,שלי כדי לקדם את המחקר
".אני מוכן לעשות את זה"
כשאנשים חולים, אתה פוגש ,אותם ברגע מאוד פגיע בחייהם
והיחסים האלה יכלו להתפתח .בצורה עוצמתית ומאוד מהירה
...אז
מתוקף תפקידי, הייתי צריכה להיות נוכחת בחדר הניתוחים
כשהפתולוג היה מגיע .לעקור את העיניים
והייתי צריכה לשים ,אותן במיכל קטן
.כמו של בדיקת שתן
ולאחר מכן להכניס אותן לשקית נייר
.ולקחת אותן למעבדה
.וזה היה מאוד, מאוד קשה
,אלו אנשים שהכרתי היטב
,ואהבתי, חיבבתי .איך שתקראו לזה
.והיה מאוד קשה לצפות בזה
וישנו משהו שלמעשה ,לעולם לא אשכח
אחות של אחד המטופלים שלי ,עזרה לי מאוד
משום שהיא אמרה לי ;משהו כמו
הידיעה שתהיי איתו כשזה ייקרה" ".גורמת לי להרגיש טוב יותר
הייתי שם כדי לדאוג ,לאנשים האלה
ולוודא שמתייחסים אליהם בכבוד .ושמטפלים בגופם באהבה
והייתי אסירת תודה
על זה שהיא סמכה עליי .שאבצע את המטלה
ג'יימס ג'יי הרנינג באפריל, 1961 - 20 במרץ, 1992‎ 29
עד כמה האמריקאים ?חוששים מאיידס
מבדיקה של הלוס אנג'לס טיימס עולה כי
מהאמריקאים בעד‎ 50% ,להחזיק חולי איידס בבידוד
אומרים שצריך להנפיק להם‎ 48% ,תעודות זהות מיוחדות
אומרים שצריך לסמן‎ 15% .חולי איידס בכתובת קעקע
בארבע השנים הראשונות היינו שקועים תחת
תקיפות יוצאות דופן .של זכויות האזרח
,בשנת 1986, בקליפורניה
הוצגה יוזמה להצבעה ,על-ידי לינדן לרוש
שמטרתה היתה לאכוף את חוק הבידוד
של נשאי אייץ'-איי-וי .בקליפורניה
והיא נכתבה באופן כזה .שזה יישמע רפואי
אבל קהילת הלהט"בים וכל האחרים פירשו את הכוונה הזאת
כאות קלון על חולי איידס ,ונשאי אייץ'-איי-וי
שיכולה להרחיק לכת לכדי .בידודם תחת צו רפואי
וכשהיוזמה להצבעה הזאת עלתה לסדר היום
.זאת היתה טובה ענקית
,ונוצר מסע פרסום ארצי
והתארגנו ברחבי קליפורניה .כדי לבטל את היוזמה, וכך היה
ושנתיים לאחר מכן ,זה שוב עלה לסדר היום
.'בשנת 88
ובו-זמנית, היו חוקים
המתירים פיטורים של אנשים ,בשל היותם נשאי אייץ'-איי-וי
יכלו לחייב אנשים .לעשות בדיקה
במילים אחרות, יכולת להיבדק ללא הסכמתך
ותוצאות הבדיקה .היו נגישות לכולם
העובדה היא שממשלת רייגן ,הגיבה באופן פלילי
והיא פעלה כך כי היא חשבה שזאת .מחלה של הקהילה הלהט"בית
מה שצריך לעשות זה .לקדם תוכנית פדרלית
זה שווה ערך למאמץ ,שלנו להגיע לירח
זה שווה ערך למאמץ שלנו ,לפיתוח הפצצה האטומית
,ואם ניישם זאת .נוכל לעצור את האיידס
אבל הדרך היא לא ללכת ,ולהפר את זכויות האזרח
הדרך היא לא להסית אמריקנים נגד אמריקנים
.בזמן של משבר
ג'רי פולוול: אני מאמין ,שחיים ללא מוסר
בין אם אתה הטרוסקסואל או הומוסקסואל
,'אתה מחלל את תורת ה .והומוסקסואליות מחללת
אתה הופך להיות מאוד חשוף .לכל סוג של חטא ומחלה
אני חושב שהמדינה כולה הבינה
שהקהילה הלהט"בית .דאגה אחד לשני
שהתגובה הראשונה במעלה .היתה סיוע במזון ותוכניות טיפול
וזאת היתה תגובה שאמריקה .צריכה להתגאות בה
ואולי כל הפט ביוקנן למיניהם והקנאים שתקפו אותנו
,שבעיקרון רק רצו שנמות .טעו
ובשלב מסוים .ההתקפות הללו פשוט פסקו
פשוט לא היה להם את כוח
להמשיך להטיל אות קלון .על חולי איידס
.ארגוני איידס צצו בכל מקום
בתקופתי היה את ."מודל סן פרנסיסקו"
לדעתי, אחת הסיבות שבגללה ,מודל סן פרנסיסקו הצליח
זה בגלל גודלה .של סן פרנסיסקו
ובגלל רחוב קסטרו עצמו .שהיה מוקד מרכזי
-אנשים לא הגיעו לסן ,פרנסיסקו בשביל קריירה
הם הגיעו לכאן .כי הם רצו לחיות כאן
וכשהאיידס הגיע, הקהילה ,נרתמה באופן די טבעי
ומגיפת האיידס .פשוט איחדה אותה
בין אם זה לטפל בחיות מחמד ,כשהבעלים נמצא בבית החולים
,או להביא להם מזון .כמעין יד פתוחה
.כולם רצו לעזור במשהו
כך שהקהילה נרתמה יחד ...בדרך מיוחדת ש
אפילו פוליטיקאים מעולם .לא עשו זאת
וזה גרם לחיבור ,עם קהילת הנשים
קהילת הלסביות התחברו לקהילת ההומואים
בדרכים שבהחלט .לא קרו לפני כן
"נשים נלחמות במגיפה"
,שוב ושוב, בכל מקרה ,בכל נסיבה
היו נוכחות לסביות .שהובילו את המאבק
לכל אותן נשים היו חברים .הומוסקסואלים שחלו
יום אחד הלכתי לדירה שלי ברחוב קסטרו
ובימים הראשונים של הניסויים הנוראיים האלה
,אנשים פיתחו אנמיה .אנמיה קשה
היה גם מחסור בדם בגלל .האייץ'-איי-וי והקשר שלו לדם
לסביות לא היו בסיכון להידבק בנגיף האייץ'-איי-וי
,ויכלו לתרום דם .והן תרמו
,אז כשהלכתי ברחוב קסטרו
ראיתי כרזה, ואני מאמין שהיא היתה של
מפלגת הלסביות של המועדון .הדמוקרטי הגאה של הארווי מילק
,והיה כתוב .הבנים שלנו זקוקים לדם"
מפלגת הלסביות" עורכת התרמת דם
למען חולי איידס" ".בסן פרנסיסקו
ואני זוכר שחשבתי .שזה פשוט דבר נפלא
-אנשים הגיעו לסן ,פרנסיסקו ואמרו
מה קורה פה שהתגובה" "?באמת מעומק הלב
אני חושב שמה שהפך את מחלקה 5-איי למקום מדהים
זו התגובה העוצמתית .של האנשים שעבדו שם
זה נכון גם לגבי ."פרויקט שאנטי"
כלומר, פשוטו כמשמעו, אלפי אנשים .התנדבו במשך אלפי שעות
כל יום ראשון יש חגיגה .במחלקה 5-בי
המארגנת היא סוכנת נסיעות ,בשם ריטה ברגר
אבל הרופאים והמטופלים .מכירים אותה בכינוי ריטה רוקט
היא באה בחג פסחא ,והציעה להכין ארוחת חג
זה הלך כל-כך טוב
עד-כדי-כך שהיא התחילה .לבוא כל יום ראשון
והיא היתה באה עם קבוצה גדולה של גברים
שבילו חלק גדול מהשבוע .בהכנת האוכל שנאכל
התארגנתי עם כמה חברים
והקמנו ארגון בשם ."סיוע חזותי"
ורציתי להתחיל קודם .עם קהילה שאני מכיר, אמנים
וראיתי את חבריי האמנים שהיו צריכים לבחור בין
טיפול רפואי .לציוד לאומנות
בזמנים שאומנות היתה סוג של תרפיה
.שעוזרת לך להמשיך
אז הקמנו ארגון "בשם "סיוע חזותי
שנתן לאמנים גישה .לציוד לאומנות
היו לנו חולצות נהדרות שמכרנו בכל יריד בעיר
.ובכל מצעד גאווה .ולמעשה גייסנו המון כסף
ואני זוכר שבאחת ,הישיבות אמרתי
אתם יודעים, בחג המולד" אנשים קונים המון מתנות
.ואין ירידים ברחובות" ,אנחנו צריכים לעשות משהו
אנחנו צריכים מקום בשביל" ".למכור את הדברים האלה
אז היה לי רעיון .לפתוח חנות
כינסתי את מועצת המנהלים
והם רצו לקרוא לחנות ."שוק האיידס"
".ואמרתי, "לא
,אמרתי ,אנצל את הסמכות שלי"
,אני היושב-ראש" ".'והיא לא תקרא 'שוק האיידס
,הם אמרו, "שוק האיידס "?נשמע כמו חוכמת האיידס. מבין
.ואמרתי, "לא
אף אחד לא יקנה במקום" ".שקוראים לו שוק האיידס
"אבל "תחת קורת גג אחת .נשמע כמו השם מתאים
אני זוכר שעבדתי בקופה
וכשאתה עובד בחנות ,אתה בד"כ מודה ללקוח
אני נשבע שכמעט ,כל לקוח אמר, "תודה
."תודה שאתם עושים את זה"
כל אנשי הקהילה שלא יכלו ,לעזור הרגישו חסרי אונים
וניתנה להם הזדמנות לעזור ,אפילו בדבר קטן כמו קניות
על ידי כך שקנו ספל .או חולצה לדודתם טילי
מה שקרה בסוף זה שרוב המתנדבים שלנו
היו אנשים חולי איידס .בעלי מוגבלות
אנשים היו חולים, אבל יכלו לצאת מהמיטה פעם בשבוע
.ולעבוד בקופה
וזה הפך להיות חיי החברה ,של רוב המתנדבים שלנו
הזמן היחיד שהם .בילו מחוץ לבתיהם
הרגשתי שהיתה .לנו יותר חמלה
עברנו דברים שאנשים ,אחרים לא עברו
,שאנשים אחרים לא הבינו .זה פשוט לא עניין כל אחד
ואני זוכר איך זה .קירב בין כולם
ממש לא היה משנה ,לנו מי אתה
משום שלכולנו היה ,את אותו עול
.והוא היה כמעין דבק
אף פעם לא ראו את ,הלהט"בים כמטפלים
ראו אותנו כאנשים שאוהבים .ליהנות, לעשות כיף, להתפרע
ולפתע הפכנו להיות .המטפלים האולטימטיביים
זה שינה את דעתם של אנשים על הקהילה הלהט"בית
.מקצה לקצה
,אני זוכר שאבא שלי אמר
בגלל שביליתי המון זמן ,בטיפול בחברים שלי
,אז הוא אמר ."הם לא משפחה"
,ועניתי .כן, הם כן"
".הם המשפחה שלי" .והוא הבין את זה
ובסוף גם הוא עזר .לטפל בחברים שלי
".נלחמים על החיים שלנו"
כשהייתי עמוק בתוך זה ...הגעתי למצב ש
,ואני מאמין שכמוני גם רבים אחרים
בין אם הם נדבקו ,ובין אם לא
.היה קשה לדמיין את העתיד
לא הסתכלתי רחוק יותר ,משבוע או שבועיים
כי היה מאוד קשה לעכל .שכל זה באמת קורה
נכנסתי לתקופה מאוד ארוכה של .התבודדות, והייתי מאוד עצוב
כל השנים במחלקה 5-איי וכל השנים של הגסיסה והמוות
.גבו ממני מחיר מאוד כבד
הייתי שם במשך שלוש ,שנים וחלפה בי המחשבה
?איך תפסיק"
איך תפסיק לעבוד" "?במקום כזה
יש לנו עיתון מקומי בסן פרנסיסקו
בשם "עיתון הקהילה ."הלהט"בית של אזור המפרץ
ובהוצאה אחת
הם החליטו להציג את כל התמונות
של האנשים שנפטרו .בשנה האחרונה
,זה פשוט היה דף ,אחרי דף, אחרי דף
והייתי המום
מזה שהכרתי רבים מהם .מהתקופה שעבדתי ביחידה
.והבנתי שאני לא מסוגל
שאני פשוט לא מסוגל .להמשיך לעשות את זה
,יש רגעים שאת חושבת .אני לא מסוגלת יותר"
,לא רוצה להביט בזה" ,לא רוצה לראות את זה
יש יותר מדי מראות קשים" ".שאני לא רוצה לזכור
את מרגישה .שבא לך לברוח
הרגשתי שאני צעירה מדי .בשביל לעבור את כל זה
שאלתי, "למה "?כל האובדן הזה
לפעמים כשמישהו נפטר ומצאתי את עצמי בוכה
הרגשתי שאני בוכה .בשביל כולם
זה לא רק בגלל ,אותו בנאדם
.זה פשוט הציף רגשות
...ואני
,לפעמים באמת צריך לבכות .צריך לתת לזה לצאת
אני חושב שלפעמים בזמן המגיפה
הייתי שומע שמישהו ...חולה ו
לא הייתי מתקשר אליהם או הולך לבקר אותם
כי זה היה יותר .מדי בשבילי
כאילו במובן מסוים ידעתי מהו גבול היכולת שלי
ולא יכולתי להתמודד .עם עוד חבר חולה
.וזה הרגיש רע
עם זאת, היה מאוד קל להתברג לקבוצת טיפול
שהופכת להיות החיים שלך .למשך הרבה מאוד חודשים
ולפעמים פשוט לא הייתי .מסוגל לעשות את זה
בשנות השמונים המאוחרות ,והתשעים המוקדמות בפרט
...הייתי חולה
וזה הספיק בשביל .להוציא אותי במיטה
הרבה פעמים היו אלה ,תופעות הלוואי של התרופות
,לא רק המחלה עצמה
נאלצת להתמודד :עם המון דברים כגון
,בחילה, חולשה ,סחרחורת, או עייפות
ככה שלא היה זמן לחשוב ,על מה עוד יכול לקרות
אלא להתמודד עם מה .שקורה באותו הרגע
טים היה בן הזוג שלי ,באותה התקופה
אבל גם הוא היה ,נשא אייץ'-איי-וי
וחשבתי שאני פשוט לא .מסוגל לעבור את זה שוב
לא יכולתי לאבד בן-זוג .נוסף, ואמרתי לו את זה
,אבל אהבנו אחד את השני .היה לנו מאוד כיף ביחד
,המשכנו להיפגש ...ובערך אחרי חצי שנה הוא שאל
?אנחנו זוג, או לא" "?אתה פה, או לא
...ואמרתי לעצמי
אני מאוד אוהב" ,את הבנאדם הזה
".ויהיה מה שיהיה"
,היינו חולים בתורות
אני הייתי מאוד חולה ,והוא טיפל בי
ואז הוא היה מאוד חולה ,ואני טיפלתי בו
ותודה לאל שאף פעם .לא חלינו באותו הזמן
הוא לא הרגיש טוב ,והתקשרתי לרופא ואמרתי
".אני בא לבית החולים" ...אז הכנסתי אותו למכונית
ונסעתי איתו דרך ...רחוב דולורס
אני מניח שבגלל התרחבות כלי הדם שלו
הפה שלו פשוט .נשאר סגור
ונסעתי כמעט על 130 קמ"ש ...ברחוב דולורס
וניסיתי לפתוח את ,הפה שלו בכל הכוח
,וכל הזמן אמרתי "!תנשום! תנשום"
והיינו צריכים להגיע למרכז ,הרפואי פסיפיק בקליפורניה
אבל ידעתי שזה ...יותר מדי רחוק
"והמרכז הרפואי "דיוויס .היה הרבה יותר קרוב
ותודה לאל שלא הרגתי ,אף אחד ברחוב
,נסעתי ממש מהר
חציתי כל רמזור אדום ,ברחוב דולורס
פשוט צפרתי בצופר .והמשכתי לנסוע
,"ועד שהגעתי ל"דיוויס .הוא כבר היה מת
.זה קרה כל-כך מהר
הייתי במצב של .הלם מוחלט
.חשבתי שאני משתגע
...הרגשתי ש
יהיה מאוד קל פשוט .לא להיות פה יותר
,רוב חבריי מתו
והיה נראה שאין .סיבה לחיות
אבל נשארתי, ואני מאוד .שמח שלא התאבדתי
אבל זאת היתה הפעם היחידה שהייתי אובדני
,וזה היה מוזר ...זה לא היה
,הרצון להתאבד לא נבע משיגעון ...אלא יותר ממקום שאמר
.אני לא צריך להיות פה"
".אין סיבה שאהיה פה"
.זה נראה מאוד הגיוני
אני עדיין יכול להבין .את זה כשאני מביט לאחור
,תלו תקוות בטיפולים ,תקוות במחקרים
התחיל לזרום כסף שהניב ,את התרופות הראשונות
תרופות ניסיוניות .היו נגישות יותר
פעילים להט"בים נפגשו עם חברות התרופות
כדי לדבר על .תרופות לשם שינוי
ולאחר מכן הוקמה ."קבוצת "אקט אפ
,מין גל של צעירים מבריקים .אמנים ניו יורקים
...כן
,אקט אפ" אולי היו פוליטיים" .אבל אמנים פוליטיים
,עוד מהצהרתם הראשונה ."שתיקה שווה מוות"
.זאת אמנות, זאת תרבות ...וזה פשוט
.זה שינה את השיח
שישים אלף מתו מאיידס ?'ואיפה היה ג'ורג
!השיבו לחימה !הילחמו באיידס
!שירותי הבריאות חולים
זאת היתה הפעם הראשונה .שחציתי את משמרת השובתים
רציתי להיכנס לוועידת האיידס
.כי רציתי לקבל מידע מבפנים
הסכמתי עם מה שהם ,צרחו וצעקו שם
ובאותו רגע הבנתי שכולם עושים :מה שהם צריכים לעשות
הם צריכים להיות שם ,לצרוח, לצעוק ולדחוף
כי דברים לא זזים .אלא אם כן דוחפים
ואני הייתי צריכה להיכנס ולקבל את המידע הזה
.בשביל שאוכל לדאוג להם
...ו... אולי כשהבנתי את זה
היה לי הרבה יותר קל .לחצות את משמרת השובתים
!אקט אפ! השיבו לחימה !הילחמו באיידס
מדובר בתקופה שתרופות ,לא היו בהישג יד
לקח עשור שלם .בשביל לאשר תרופה
והפעילים באמת פעלו .כדי לשנות את זה
.ניל יגר
.ג'יימס מרטין קייס
אחת הדרכים שחזרתי אל העולם ,"היתה דרך "פרויקט השמות
שהיה בעצם ."פרויקט שמיכת הזיכרון"
.שהתחיל קליב ג'ונס
.וחברי מרבין פלדמן
הוא בא עם רעיון שאנשים יקשטו בדים
,לזכר חבריהם .ילדיהם ויקיריהם
זאת היתה דרך יצירתית וחיובית
,לרכז את הצער שלהם לתפור אותו יחד
וליצור אמירה .פוליטית עוצמתית
כשהם הלכו לוושינגטון ופרסו את השמיכות הללו
...בשבילי זה היה כמו
,פרח לוטוס, אחרי פרח לוטוס ,אחרי פרח לוטוס
וכל עלה-כותרת ?היה בנאדם, מבינים
.וזה היה כל-כך עוצמתי
כל-כך עוצמתי שלא .היה צורך במילים
.הדמעות פשוט זלגו
?מה שלומך .בסדר-
.לחוץ, אבל בסדר .כמובן-
.התוצאה שלילית .טוב. יופי-
.נהדר .טוב-
.עדיין רציתי להיות מעורב
אחרי שעבדתי בבית החולים
היה לי מאוד קל לתרגם את הכישורים האלה
ולעבור לעבוד במרפאות ,לבדיקת איידס
ולעבוד עם אוכלוסיות
בסיכון גבוה להידבקות .בנגיף האייץ'-איי-וי
כמו כן, גם מדי פעם לבשר .לאנשים שהם נדבקו בנגיף
כשהתחלנו לבצע בדיקות איידס ,רצינו למגר את ההידבקות
,ויכולנו לשנות את זה
לידי כך שהסבירות שיותר ויותר .אנשים יידבקו תשתנה
,אז יש פחות תחושת ייאוש
יש פחות תחושה של .משבר מוחלט
,התחלנו לחשוב בהיגיון
.אולי יש תקווה
,נראה שמשהו עובד
,אני לא אומר שהיתה תרופה .אולם היתה רגיעה
כלומר, אנשים כבר לא ,נפלו כמו זבובים
.חלקם החזיקו מעמד
...היה בחור אחד
.הוא ישב בכיסא-גלגלים .בד"כ הוא הגיע על אופניים
ואז הוא עבר לכיסא-גלגלים ,ואחר כך היתה רטייה על עינו
והיה לי קשה ...להסתכל עליו כי
אני זוכר שהבחור היה מגיע ,רכוב על האופניים שלו
קונה פרחים לאחותו ,והיינו צוחקים והכל
וכבר לא יכולתי .לצחוק איתו
כי הוא הגיע בכיסא-גלגלים
ונראה שהוא כבר חצי רגל בקבר
,ופשוט חשבתי ?אלוהים, איפה אתה"
".תראה מה קורה פה"
והוא היה בין הראשונים
,שבפעם הבאה שראיתי אותו .כבר לא היה בכיסא-גלגלים
.הוא הלך ונעזר במקל
,ובפעם הבאה שראיתי אותו .רטיית העין כבר לא היתה עליו
,ואחר כך ,אני נשבע לכם
אתמול, ראיתי אותו ,בדוכן הפרחים שלי
.על האופניים שלו
והוא חזר לעצמו, אמנם לא ,כמו שהוא היה בהתחלה
אבל גם אני לא כמו .שהייתי לפני 20 שנה
אבל הוא היה שם והוא עבר את הסערה
והוא התגבר על הסערה
ומצב רוחו קורן ותוסס .בדיוק כמו שהיה בהתחלה
קוקטייל המשמש לדיכוי" "נגיף האייץ'-איי-וי לטווח ארוך
"עיתון "וושינגטון פוסט יצא עם כותרת
שהציגה את התמותה מאיידס .והיה גרף שיורד למטה
:וזה בעצם אמר
הקוקטייל הוכח כיעיל נגד" ".נגיף האייץ'-איי-וי ואיידס
זה אומר שהאיידס שהכרנו .עבר שינוי
,בין השנים 1994 ל-1977 מספר מקרי המוות מאיידס
בסן פרנסיסקו ירדו .מ-1592 ל-422 בשנה
עד שנת 2011, 15,548 מתושבי .סן פרנסיסקו מתו במגיפה
אני זוכר שחבר שלי בן אמר בזמנו
שהוא לעולם לא ילך לסופר
וירכוש מארז ענק של נייר טואלט
כי הוא לא חושב .שהוא יסיים את כולו
,ועכשיו הוא יכול .זה ההבדל
אף פעם לא לקחתי עבודה ,שאורכת יותר מ-5 או-6 חודשים
כי לא ידעתי .אם אוכל לסיים אותה
עכשיו אני לוקח עבודות .גם לטווח של שנה
ועכשיו יש לי בן-זוג שאני אוהב
ושאני מקווה להיות איתו .לעוד הרבה זמן
.אז אני מדמיין את העתיד
אני מרשה לעצמי .לדמיין את העתיד
,וגם זה מפחיד ,אני מרגיש את זה ממש עכשיו
יש לי בבטן פרפרים .של תקווה
.שוב אני מרגיש שיש תקווה
ואני יכול לאבד את זה ,ועליי לזכור את זה
!כי אתה יכול לחלות ובום
.אתה שוב פעם שוקע
,לחברי ג'ון שלמד בודהיזם היתה מטפורה
על אנשים שעברו חוויה קשה של אובדן
,שלא מוצאים את דרכם חזרה ...נגיד את זה כך
.לארץ החיים
אבל הם עדיין ,התהלכו על כדור הארץ
,משתוקקים .משתוקקים לחיבור
משתוקקים להחזיר בדרך כלשהי .את תחושת החיים והאיזון
...ו
ובאמת לפעמים כשהלכתי ...ברחוב קסטרו ראיתי
ראיתי אנשים שלא ,הצליחו לעשות את זה
וזה משהו שבקלות היה יכול לקרות לי
ויכולתי לסיים כאחת .מהרוחות המשתוקקות הללו
...ולמזלי
,זה השתנה... .הכרתי מישהו
.וחזרתי לחיים
,היה בחור שהלך ברחוב ותודה לאל שהתעשתתי
.ואמרתי לו שלום
,והוא צעיר ממני
.צעיר ממני בהרבה
וזאת היתה חוויה מאוד עוצמתית
לאהוב ולהיות מאוד קרוב למישהו צעיר ממני
שלא חווה את מה שאני חוויתי
עם מגיפת האיידס .וכל האובדן הנוראי הזה
ולהמשיך בחיי כשזה נמצא בתוכי
מבלי שזה יכלה .את כל מה שאני חווה
וככל שאני חושב על אבי ,ועל מה שהוא עבר במלחמה
אני לא רוצה שהמלחמה שלי .תעשה לי מה שקרה לו
בינואר 2007 מוניתי לכהן כמנכ"ל
של החברה ההיסטורית .הלהט"בית של סן פרנסיסקו
,וזה הפתיע אותי
כי בעצם השיחות שניהלתי על איידס במשך שנים רבות
כבר לא התקיימו ,בחברה הזאת
או בקהילה הלהט"בית .של סן פרנסיסקו
כי אצלי זה המשיך
משום שעסקתי בנושא האיידס .בעולם ועבדתי מול ארגוני איידס
ולפתע אף אחד ,לא דיבר על איידס
,לא היו חולי איידס ...הם היו סוג של
,גם אם הם היו בסביבה .לקח לי זמן להבין זאת
...חלק שלם
בקהילה שאני הכרתי .השתנה לחלוטין
כשאזדקן לא אצטרך לחשוש להביט אחורה על חיי
.ולגלות שלא עשיתי כלום
וגם במונחים הפוליטיים שלי
זה הדבר הכי חשוב .שהייתי צריכה לעשות
בלעדי כל האנשים שהשתתפו ,בניסויים הקליניים האלה
לא היינו מגיעים .לאן שהגענו היום
ואני מאוד מקווה
שחלקם נמצאים .איתנו גם היום
,בשביל לראות לאן הגענו
.כי... הם פשוט תרמו המון
הטרגדיה הזאת לימדה ,אותנו להיות צנועים
,לימדה אותנו להיות כנים לימדה אותנו לאהוב
.למרות מה שבקצה המנהרה
היא לימדה אותנו להתחבר .לרוחניות שלנו
.היא לימדה אותי .אני יכול לדבר רק בשם עצמי
היא לימדה אותי להתחבר לרוחניות שלי
...ואיך
להפוך את הלהבה שלי .לבהירה יותר
אתם יודעים, זה כאילו .מגיפת האיידס לא נגמרה
יש לי עדיין חברים שחיים .עם נגיף האייץ'-איי-וי
כל פעם בכמה זמן .מישהו שאני מכיר נדבק
.כלומר, זה ממשיך
...מה שלא ממשיך
לפחות בסן פרנסיסקו ,וברוב המדינות המפותחות
זה הכמות העצומה .של החולי והמוות
מאוד הייתי רוצה לחיות מספיק זמן
,כדי לדעת דברים כמו ?איך המגיפה תגיע לקיצה
האם יימצאו טיפולים
ולבסוף, באופן יעיל ימנעו ?מאנשים לחלות יותר
והאם יימצא חיסון
שימנע מאנשים להדביק ולהידבק
...והכל... פשוט סופסוף
?סופסוף ייפסק
,אנשים שואלים "?איך עברת את זה"
,אני עונה ".לא יודע"
?אתם יודעים .פשוט עוברים
.וכולם ככה
כלומר, כל מי שיש לו סרטן או איידס
אנשים אומרים, "איזה מדהים ".אתה שעברת את כל זה
,כאילו "!?היתה לי ברירה"
,אתם יודעים אני רוצה להישאר בחיים
ואטפל בעצמי .הכי טוב שאני יכול
.ואתה פשוט עושה את זה ,לא מדובר בגבורה
.אתה פשוט עושה את זה
ואותו הדבר בנוגע .לאובדן בן-זוג
,אתם יודעים ...כל-כך הרבה
רוב האנשים בעולם מאבדים את בן הזוג שלהם
.בשלב מסוים בחיים
,ועוברים את זה ,וזה נורא
.אבל עוברים את זה
אני יודע שרבים מחבריי ,מתו בגיל צעיר מאוד
...זה, כלומר, זה
בשבילי זה היה .החלק הכואב ביותר
,איך העולם היה נראה עכשיו ?אם הם היו בחיים
,הוא היה שונה .הוא היה מאוד שונה
,כל-כך הרבה אנשים חזקים .אנשים מוכשרים
...אני מתגעגע
.אני מתגעגע אליהם הרבה
.הרבה
תורגם וסונכרן על ידי דיויד סוויפט
- אנחנו היינו כאן -
+
הפקה ובימוי: דיוויד וייסמן
עורך ועוזר במאי: ביל וובר
במאית תמונות: מרשה קאם
סאונד: לורנט מוליטור
מוזיקה: הולקומב וולר
:לפי סדר הופעתם אד וולף
פול בונברג דניאל גולדשטיין
גיא קלארק איילין גלוצ'ר