WEB-DL / WEBRip / WEB אורך: 39:08 29.970 :FPS
:הובא וסונכרן על ידי אריאל אפרתי
!צפייה נעימה
‏"בשנות ה-40 וה-50 נעשתה ניו יורק
.מרכז עולם האמנות העכשווית"
בתקופה זו התפרסמה" קבוצה קטנה של אמנים
."שנודעה כאסכולת ניו יורק"
- ג'קסון פולוק -
- גרייס הרטיגן -
- וילם דה קונינג -
- פרנץ קליין -
- לי קרסנר -
- מארק רותקו -
- ...וגם -
- רוברט דה-נירו -
.אבא שלי היה הדבר האמיתי
,אני רואה את היצירות שלו .אני רואה כמה מסור הוא היה
,מבחינתי הוא היה אמן דגול
אבל אתה אף פעם לא יכול לכפות ,דבר כזה על אנשים
.הם צריכים להגיע להחלטה בעצמם
,כשאני חושב על מה שהוא עשה ,על כל היצירות שלו
אני חייב לוודא .שהן יוערכו ויתפרסמו
אני רק רוצה שהוא יזכה ,למה שמגיע לו
.זאת האחריות שלי
הוא תמיד אמר שאמנים מוערכים .רק אחרי מותם
,חלק מההכרה היא מזל
.אין לך שליטה על דברים כאלה
,אז אם זה מה שיקרה ,נקווה שגם יומך יגיע
.וגם זה לא בטוח
"דה-נירו: לזכור את אבא"
,רוברט דה-נירו האב - 1922-1993 -
- סרטונים משפחתיים -
אבא שלי יצר .את כל היצירות הנפלאות הללו
,יש לי רק את החומרים שלו .של אמא שלי, קצת של אמא שלי
,הייתה לנו מערכת יחסים טובה ,הוא היה חמים מאוד, אבהי מאוד
הוא פשוט לא ידע מה לעשות ,לגבי דברים אבהיים מסוימים
.אבל הוא היה אבא אוהב מאוד
כיבדתי אותו מאוד .וידעתי שהאמנות שלו מיוחדת
,הוא החל בגיל חמש .צעיר מאוד
הוא הרגיש שהוא שונה ,והוא באמת היה שונה
לא רק כאמן .אלא מסיבות נוספות
,הוא לא היה קונבנציונלי הוא הגיע מעיירה קטנה
והוא חש כנראה דחייה כלשהי .מצד אביו
סבא שלי היה איטלקי אמריקאי קלאסי מהדור הישן
,והוא פשוט... לדעתי .הוא לא הבין את אבא שלי
רציתי להיות אמן .מאז גן הילדים
לא היה אף אחד .שיכולתי לדבר איתו על ציור
רוברט דה-נירו האב סרטונים משפחתיים .הייתי ממש אומלל .ציירתי כל יום, אבל הייתי אומלל
.לא היו לי חברים
,ביה"ס לאמנויות האנס הופמן - - פרובינסטאון, מסצ'וסטס
.ואז שמעתי על הופמן
החלטתי לנסות ללמוד אצלו .והגעתי אליו בקיץ שלאחר מכן
וזה היה שונה לגמרי כי הייתי להוט
,והכרתי אנשים שחשבתי כמותם .זה היה עולם שונה לחלוטין
מייגן פוקס קלי יועצת אמנות לפני מלה"ע ה-2 .התרכזה סצנת האמנות באירופה
אמנים סוריאליסטים שנות ה-30 ,הסוריאליסטים היו בפריז ,בגרמניה היה הבאוהאוס
אמני באוהאוס, שנות ה-30 ובמלה"ע ה-2 ,התחולל שינוי מעניין בארה"ב
.בעיקר בניו יורק
- אוונגרד אירופי, שנות ה-30 -
אמנים נמלטו מאירופה לניו יורק הבטוחה
.והקימו בתי ספר לאמנות
- בי"ס קיץ באוהאוס, 1945 -
ולראשונה זכו האמנים האמריקאים להיכרות אינטימית
,עם הזרמים החדשניים ביותר בציור .בארכיטקטורה ובעיצוב
,האנס הופמן אמן, מורה הופמן הגיע מגרמניה .והקים בי"ס שפעל במשך זמן רב
וכשחושבים על כל התלמידים ,של הופמן
מגלים רשימה ארוכה מאוד .ומשובחת מאוד
,רוברט סטור דיקן ביה"ס לאמנות של אוניברסיטת ייל ,המון אמנים מהשורה הראשונה .ובכמה מקרים בני טיפוחים
השנה הייתה 1942 וארבעה, חמישה ,מאיתנו למדו אצל האנס הופמן
לא רק בוב .אלא גם אשתו וירג'יניה
,כשהופמן בחן את היצירות
,אלברט קרש אמן הוא אמר ששני התלמידים ...הכי טובים שלו
.והמון אמנים מפורסמים למדו אצלו
שבוב ווירג'יניה הם התלמידים .הכי טובים שהיו לו אי פעם
.וזאת מחמאה גדולה
,רוברט דה-נירו האב - - וירג'יניה אדמירל
.בוב ווירג'יניה הכירו אצל הופמן
וירג'יניה התרשמה מאוד .מיצירותיו של בוב, והם התאהבו
,לדעתי הוא היה חתיך ,כי הוא היה די גבוה
ובמשך זמן רב .היה לו שיער בלונדיני
,הם התחתנו ובובי נולד .הוא התינוק שעל הרצפה
,פול רסיקה אמן וירג'יניה אדמירל ,הייתה ציירת ממש טובה
,וירג'יניה אדמירל רעיה ,תוססת, יפה, טובה מאוד לבובי .אישה ממש נפלאה
בתום הלימודים וירג'יניה .הייתה הראשונה שהצליחה בגדול
,הייתה לה תערוכה מדהימה .בגלריה גדולה ששמה אמנות המאה
,השולחן האדום וירג'יניה אדמירל, 1944 ומבקרים מפורסמים .כתבו עליה ביקורות נלהבות
,קומפוזיציה כחולה וירג'יניה אדמירל, 1944 הסיבה שבגללה היא הפסיקה לצייר .מורכבת מאוד, לדעתי
,אבסטרקט מס' 1 וירג'יניה אדמירל, 1944 אני חושב שהיא חשה אשמה מאוד ,על כך שהיא לא מציירת
אז לדעתי היא העריצה את בוב
,בראד אליס אחיין על כך שלא נתן לשום דבר .לעמוד בדרכו
,לדעתי היא לא ויתרה על זה .היא פשוט עברה למשהו אחר
ואולי בסופו של דבר היא חשה שהיא לא יכולה לעשות את זה
או שהיא מיצתה .את יכולותיה כאמנית
לא שהיא לא ניסתה, היא .תמיד עשתה דברים בסטודיו שלה
הטיעון שלה תמיד היה שהיא צריכה להיות מעשית
.כדי לפרנס אותי
כשבהם היה בן שנה בערך .נוצר קרע גדול, קרע גדול
?למה הם לא נשארו יחד .הם היו שונים
,אולי בגלל המיניות שלו
אני לא יודע .מה היה המצב שלו בזמנו
- יומן -
אבא שלי כתב ביומנים שלו המון דברים על חייו
וזה נתן לי מושג .לגבי מה שעבר עליו
מתוך יומנו - - של רוברט דה-נירו האב
אם אלוהים לא רוצה ,שאהיה הומוסקסואל
דבר שיש לי בגללו ,המון רגשות אשם
הוא ימצא אישה שאוהב ושתאהב אותי
או שלפחות תיצור בי עניין בנשים .כבנות זוג למין
ברור שכיום אני מבין .שהיה לו קשה
נראה שהיו לו לגבי זה .הרבה קונפליקטים קלאסיים
.דיברתי על זה מעט עם אמא שלי ,הוא הצניע מאוד את מעשיו
ואני אף פעם... הוא לא היה ,מספר לי, הייתי הבן שלו
.הייתי האחרון שידע על זה
:בוב אמר
,אני הולך ו... זהו זה .אני לא רוצה להישאר פה יותר
,הוא מצא דירה .ולדעתי בזמנו הוא גר לידי
- סרטונים משפחתיים -
,הם התגרשו כשהייתי בן 12 ,בן 11, 12 בערך
אבל הם נפרדו כשהייתי .בן שנתיים, שלוש בערך
ההורים שלי תמיד היו חברים
והיא תמיד עזרה לו .ותמכה בו ובעבודה שלו
.לא התראיתי איתו הרבה ,לפעמים הייתי רואה אותו ברחוב
נתקל בו או רואה אותו .על האופניים שלו
,הוא אהב לקחת אותי לקולנוע ...אני זוכר שצפינו ב
?"זה היה "היפה והחיה .של קוקטו? אני לא זוכר
,צ'רלי צ'פלין
.קינג קונג" המקורי, אני חושב"
.היינו הולכים לקולנוע ברחוב 42
,הוא רצה שאבוא לתערוכות שלו .ובצעירותי לא רציתי לבוא
...אבל גם הילדים שלי כאלה, אז
פגי גוגנהיים אספנית אמנות אחת ההזדמנויות הגדולות הראשונות של אבא שלי
הייתה התערוכה באמנות המאה .של פגי גוגנהיים
גלריית אמנות המאה ניו יורק ואני בטוח שזה היה .משמעותי מאוד מבחינתו
פגי גוגנהיים הייתה אספנית עשירה שעברה לאירופה
והתיידדה עם רוב המודרניסטים .הדגולים של פריז
היא חזרה במהלך המלחמה ,והקימה גלריה ששמה אמנות המאה
שם היא הציגה לראשונה ,אמנים אמריקאים
כעמיתיהם של האמנים .האירופים המפורסמים
אז אם פגי גוגנהיים ,בחרה להציג תערוכה שלך
,זה היה עניין גדול מאוד .שהקנה לך מוניטין
דה-נירו הציג בסלון הסתיו .של גלריית אמנות המאה ב-1945
התערוכה כללה בעיקר ציורי אבסטרקט
אבל הדמויות הושפעו ,מקוביזם אנליטי
ומבחינה מסוימת .ניתן היה עדיין לזהות אותן
אך עד מהרה השתלט על עבודתו ,הזרם הפיגורטיבי
.בהשפעת אנגר, קורו וקורבה
הוא חדר לעולם האמנות .ומשך את תשומת לבו
ארווינג סנדלר היסטוריון אמנות הוא זכה לביקורות ,בכל מגזיני האמנות
ויותר מכול .מאת קלמנט גרינברג
פגי גוגנהיים גילתה בגלריית אמנות המאה
,עוד צייר אבסטרקט חשוב
,רוברט דה-נירו
שבתערוכתו הראשונה ,ניכרות השפעות מונומנטליות
.הנדירות באמנות האבסטרקטית
תומס הס ערך את חדשות האמנות
ופיתח סדרה ,שצברה פופולריות רבה
.ורוברט דה-נירו האב נכלל בה
,מבחינת בעלי השפעה ,להתחיל עם פגי גוגנהיים וטום הס
.בזמנו לא היה דבר טוב יותר
הוא החל להימכר .ברגע שסיים ללמוד אצל הופמן
.הוא זכה לביקורות מעולות
,הוא היה עדיין צעיר מאוד ,בתחילת שנות ה-30 לחייו
והוא כבר צייר .כמו מישהו בוגר מאוד
הוא מצא את דרכו מהר מאוד
ולא השתנה יותר מדי .ב-30, 40 השנים שהוא צייר
,הוא לא נאבק כמו רבים מאיתנו .שפנו אנה ואנה כדי למצוא דרך
.הוא ידע מיד מי הוא
,דרינה דה-נירו נכדה ,זה היה הסטודיו שלו, זהו זה .זה היה מקום חי, מתנועע, פעיל
אני זוכרת שהוא צייר אותי .כשהייתי קטנה
אני זוכרת שכעסתי באותו יום ,שאני צריכה לעשות את זה
סרטונים משפחתיים .אני זוכרת שכולם שיחקו בחוץ
,אני זוכרת שהוא הלביש אותי .חבש לי כובע ופשוט צייר
כשהתבגרתי ולמדתי יותר ,על האמנות שלו
התגאיתי שהוא בחר בי .לדגמן בשבילו
.כי הוא לא צייר כל אחד
...אופן הציור של רוברט דה-נירו ,הוא לא היה צייר אבסטרקט
,הוא היה צייר טבע דומם ,הוא היה צייר נופים
.הוא היה צייר פיגורטיבי
דה-נירו החל לצייר טבע דומם
בתקופה שבה רבים סברו .כי זאת אופציה משעממת
אבל הוא הצליח למצוא דרך לצייר נושאים שהיו כל כך ישירים
,וכל כך לא יומרניים
:שכל מה שחשבת היה ?איך הוא עשה את זה
הם לא נראו כמו טבע דומם .של אמנים אחרים
אני לא מסוגל לציין אף אמן .שהם דמו לציורים שלו
.אפילו שראיתי המון ציורים
דה-נירו הושפע מהמאסטרים
והתעניין במיוחד .באוונגרד הצרפתי
,ז'ורז' רואו
,פייר בונאר
,אנדרה דרן
.אנרי מאטיס
,אם נתייחס למאטיס כמודל
יש לו ציור מפורסם מאוד :שנקרא לוקס קלמה וולופטה
.שפע, רוגע וחושניות
.ויש המון מזה בדה-נירו .הוא צייר את העונג שלו
- סרטונים משפחתיים -
אארוז את דאגותיי וייסוריי" ואשיר בשקט, שלום לך, שחרור
,מחכה לי מישהו" "...מתוק כסוכר, שלום לך
.בוב היה ממש מצחיק
,היינו הולכים ברחוב והוא היה אומר משהו
.והורג אותנו
,הכרתי אותו כבחור אנרגטי ומקסים .עם חוש הומור נפלא
,הוא אהב מוזיקה הוא היה נדבק לשיר
,ולא מפסיק לשמוע אותו .והיה רוקד ושר
,בוב אהב ללכת למסיבות
הוא אהב לרקוד .והוא היה ממש טוב בזה
בזמנו רקדו לדעתי ,ג'יטרבאג או לינדי הופ
.והיו לו רגליים ממש מהירות
,אני זוכרת שהוא אהב את פריז .תמיד היה לו קטע עם פריז
,הוא למד צרפתית לבד ,הוא לא הלך לשום קורס
.כדי לכתוב שירה
,הלכנו לסרטים זרים ,כמובן של גרטה גרבו
,אנה כריסטי
,תן לי ויסקי .עם ג'ינג'ר אייל בצד
.ואל תתקמצן, מתוק
הנושא שאליו דה-נירו חזר שוב ושוב ,היה גרטה גרבו
.במיוחד בתפקיד אנה כריסטי
הוא תמיד צייר אותה ,בסצנה הראשונה בבר
כשהיא אומרת את השורה הראשונה .המפורסמת שלה
לדעתי, המלנכוליות שגרבו הביעה בסרטיה
,ושלדעתי גם חוותה בחייה
היה בה משהו .שממש ריתק אותו
כנראה הוא זיהה את המאבק שלו .במלנכוליות ובדיכאון
,בוב הלך לתערוכה ברחוב 57
,והוא עלה במעלית
!והיא הייתה איתו במעלית
ולמעלה הוצגו ציורים .שבהם הוא צייר אותה
אבל הוא השתפן, הוא לא הצליח ,לדבר איתה ולספר לה
.אז היא יצאה והלכה
.זה היה הפספוס הגדול שלו
המרכיב האקספרסיוניסטי בציורים של רוברט דה-נירו האב
התפתח בהדרגה .ומעט מאוחר יותר
הוא הציג לראשונה עם אמני אבסטרקט אקספרסיוניסטי
.בגלריית צ'רלס איגן
אחר כך התחבר לקבוצה ,של ציירים פיגורטיבים וקולוריסטים
,שכללה את נל בליין, לילנד בל .אל קרש ופול רסיקה
האבסטרקט האקספרסיוניסטי ,לא היה באמת תנועה
הם היו קבוצת אמנים .שתויגו כך על ידי מבקרי אמנות
- מספר 22, ג'קסון פולוק, 1950 -
והם היו בעיקר ,ציירים של מחוות
- אישה 1, וילם דה קונינג, 1950 -
,שלמדו המון מפיקאסו .המון ממירו, המון מקנדינסקי
,פרת משה רבנו - - ג'ואן מיטשל, 1950
הם השתחררו מהשליטה של הציור האירופי
בהיסטוריה של המודרניזם
וייסדו את אסכולת הציור האמריקאית הראשונה
.שזכתה להכרה בינלאומית
ג'ואן מיטשל ,אבל למעשה .הם היו שונים מאוד זה מזה
הלן פרנקנתלר הם ציירו באופן שנראה כאילו שהם מחוברים לחלוטין
,ג'קסון פולוק לי קרסנר .לכל מה שחדש ומרענן
ארווינג סנדלר היסטוריון אמנות הוא חדר לעולם האמנות ,עם הדור המבוגר
ניומן ופולוק האמנים המבוגרים יותר .של אסכולת ניו יורק
,האבסטרקט אקספרסיוניסטים .פולוק, דה קונינג, רותקו
הוא הציג עם כל הגדולים ,והזדהה איתם
.אבל זה לא נמשך זמן רב
ומשום מה הוא לא ממש התחבר ,לאמני אסכולת ניו יורק
אף שרבים מהם ,היו חברים טובים שלו
ולא באמת הצטרף .לאחת מהקבוצות שלהם
בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50
היה שינוי אמיתי .בסצנת האמנות של ניו יורק
האבסטרקט אקספרסיוניסטים נחשבו לדור החדש
,ודה-נירו היה אחד מהם .אך הוא נפרד מקבוצת אמנים זאת
הוא מעולם לא היה ,צייר אבסטרקט אקספרסיוניסטי
.הוא תמיד היה צייר פיגורטיבי
,פול רסיקה אמן ,הוא נותר מאחור, הוא נותר בחוץ .הוא לא השתלב
...הוא לא היה אבסטרקטי מבחינה
מבחינה מסוימת הוא לא היה אבסטרקטי
ומבחינה מסוימת .הוא היה מאוד אבסטרקטי
,כולם אמרו שהוא צרפתי מדי
שהוא לא מספיק אמריקאי .וכל השטויות האלו
מתוך יומנו - - של רוברט דה-נירו האב
.אני חש מתוח ומלא טינה .אני אמור להציג עכשיו
בפגישה האחרונה שלנו
הוא אמר שדה קונינג מרוויח .‏15 אלף לשנה על היצירות שלו
,נראה שאני מקנא .ישמור אותי האל מפני זה
אני זוכר בבירור שטיילתי איתו ערב אחד
וכשהגענו לבר סידר ביוניברסיטי פלייס
,אמרתי לו: בוא ניכנס, בובי
והוא ענה: בחיים לא אעבור .את סף הדלת של המקום הזה
,ותבינו שזה היה בר האמנים .סידר היה המקום שבו הכול קרה
,פרנץ קליין, דה קונינג .ג'קסון פולוק וכל השאר היו שם
אבל הוא לא היה מוכן אפילו .להיכנס לשם, זה מה שאני אומר
.הוא החשיב את עצמו לנעלה
.וזה מסביר מי היה בובי .הוא החשיב את עצמו מאוד
,ומכיוון שאני החשבתי אותו מאוד .היינו חברים טובים
בין דה קונינג לחברים שלו ,היה קטע תחרותי
אז לא שמעו אותו .מדבר יותר מדי על בוב
ומכיוון שבוב לא ממש יצא מגדרו ,כדי לבוא לתערוכות שלהם
.'הם לא באו לתערוכות שלו וכו
.אז הייתה שם קרירות
ובובי, שהיה צעיר מהם ,ונכנס קודם לציור הניו יורקי
.צייר באופן בשרני יותר
אז אפשר לומר שהוא היה הראשון ,שצייר בסגנון הזה
אף שעולם האמנות .דחק אותו לשוליים
לא הסכמתי עם מה שקרה בזמנו .בעולם האמנות
כשהצגתי לבסוף ,אצל פגי גוגנהיים
,הצגתי עם פולוק והאנשים הללו
אבל לא הסכמתי עם צורת החשיבה .והציור שלהם וכו', כן
,ראיתי איך הם התעשרו והתפרסמו
ואני מניח שיכולתי לבחור .בנתיב הזה
הייתה לי... אם הייתי בוחר .בדרך של גרינברג וכל השאר
אבל לא רציתי בכך .ולא יכולתי לעשות זאת
.זה לא נראה לי הגיוני
.היה חשוב להיות חלק מהסצנה
,הוא היה מתבודד היה ידוע שהוא דיכאוני
.או שיש לו תקופות של דיכאון
הוא היה רגיש מאוד. אם הוא חשב ,בטעות שמישהו אמר משהו נגדו
האדם הזה .כבר לא היה חבר שלו
ולדעתי, לא היה מישהו מחבריו .שלא עבר את זה
לדעתי, הייתה לו אובססיה לגבי דברים מסוימים
.ולגבי זה שכלום לא הלך לו
,הוא הזכיר פסיכולוג כלשהו
הוא הלך לפסיכיאטר .שנתן לו תרופות כלשהן
?תרופות נגד דיכאון, מי יודע
מתוך יומנו - - של רוברט דה-נירו האב
אני מרגיש שאין לי כרגע אומץ אפילו ,לשטוף את המכחולים שלי
.שעומדים כמה ימים בטרפנטין
,יכול להיות שהאהבה מוצאת אותך .או שלא אמורים לחפש אותה
אבל לא נראה לי .שהיא תקיש על דלתי
,הכדורים לא עוזרים .גם לא התפילות
,אלוהים, אלוהים, אלוהים
כבר עברתי את השלב שבו יכולתי ללכת ברחוב
,ולחפש גלריה או מאהב .או את שניהם
אני זוכר שהיה לי חלק נכבד .בהכנסה שלו לגלריה
,היא הייתה של גרהם
.גלריית גרהם .הוא היה סוחר ממש טוב
היו לו שם כמה תערוכות ,ואז הוא שמע שהייתה איזו בעיה
,שגרהם עשה משהו לאיזה אמן .והוא עזב את הגלריה לגמרי
התברר שגרהם היה מוסרי מאוד ,ואהב מאוד את היצירות שלו
.וזה היה נפלא
,אבל זה כבר לא שינה כלום
הוא שנא כל סוחר .שהיה לו אי פעם קשר אליו
אבל את מה שקרה ,בסביבות 1958
,למעשה ב-1962 ובהחלט ב-1960
."כיניתי תמיד "מרחץ הדמים
.זה היה שינוי סגנון רדיקלי
,דור של אמנים צעירים
שבראשם עמדו ציירי אבסטרקט כמו פרנק סטלה
,ואמני פופ כמו אנדי וורהול
ציירי קו נוקשה .כמו אלסוורת קלי
הם דיכאו את הפן הציורי ,של יצירותיהם
שזה באמת מה שהכי עניין .את דה-נירו
,האנרגיה של הצבע ,המריחה שלו, התנועה שלו
.זה תמיד היה הדגש שלו
ולפתע זה נהיה .ממש לא אופנתי
- סרטונים משפחתיים -
אפשר בהחלט לומר שבוב דה-נירו .היה קורבן של תקופתו
:התחלתי לחשוב .אני לא מבין מה קורה כיום
...מעולם לא הצלחתי כל הסצנה נשגבה מבינתי
.ולא ידעתי... מה לחשוב
כי אתה אף פעם .לא יודע מה יקרה
,ותמיד קשה לך כל כך ...שאתה מתחיל לחשוב
?ואז אתה מת, אתם מבינים
.זה מצב מסובך מאוד
,זה פשוט לא היה טוב .והכסף היה בעיה גדולה מאוד
,זאת הייתה תקופה קשה
בעיקר משום שהוא זכה "לביקורות מעולות "בניו יורק טיימס
.על התערוכה הראשונה שלו
לפעמים כשביקרתי בסטודיו שלו ,הוא פיזר על הרצפה כמה מהן
.כנראה בתור תזכורת
מתוך יומנו - - של רוברט דה-נירו האב
אין מספיק מכירות כדי לחיות כמו בן אדם
.ולעזור לבובי ווירג'יניה
,הכול תלוי בכסף .ולי יש ממש מעט
האם כל תפילותיי היו לשווא ?ואין אלוהים
הוא היה ספציפי מאוד בנוגע להגדרת האמנות
...והוא לא אהב את מה שקרה אחרי .בעיקר עם אנדי וורהול וכל זה
הוא פשוט דיבר עוד ועוד ,עם אמא שלי
.מעין... ברבור על זה או ההוא
הוא לא התכוון לשנות את הסגנון שלו
רק בגלל מה שאני בטוח שהוא החשיב לאופנה
.ושהוא בטח שנא
ואני מכיר אמנים אחרים .שעשו את זה וסבלו בזעם
אין ספק שהיה מדאיג מאוד כשאמני הפופ הופיעו
,ושינו את מראה האמנות .את חוקי המשחק
,וזה היה עניין מכריע ,להפוך את התרבות הפופולרית
,את האמריקאיות המסחרית .לנושא הציור
.וזה היה שינוי כביר
,בהתחשב בכל זאת למה לא לעבור לפריז
ולשקוע באמנות שריתקה אותך ,במשך עשורים
,הפגישה גוסטב קורבה לעבוד על היצירות שלך
,שלום מר קורבה רוברט דה-נירו האב ולראות איך תוכל להתפתח בסביבה הזאת
?ואז להחזיר אותה בחזרה
.הוא הפליג לצרפת
אני זוכר שערכו לו .מעין מסיבת פרידה על הספינה
.הייתי בן 17 כשהוא עזב
לדעתי, זאת הייתה בשבילו .תקופה מאתגרת מבחינה רגשית
,זאת הייתה תקופה פרודוקטיבית
הוא צייר המון ציורים, אבל היה ,שינוי מיקוד באמנות העכשווית
.לא רק בארה"ב אלא בניו יורק
,לאבא שלי היו בעיות בצרפת ,הוא לא הרגיש טוב
,אז הוא כתב לי מכתבים .וזה אחד מהם
בובי היקר, לא נעים לי ,להטריד אותך שוב
אבל חליתי מרוב הבעיות .שהיו לי לאחרונה
.אני משתדל להימנע מאשפוז .כשארגיש טוב יותר, אשמח לחזור
אתה יודע כמה אני אוהב אותך .ותמיד אהבתי אותך
הצלת את חיי בקיץ שעבר .ואני מקווה שתעשה זאת שוב כעת
,אתה מלאך וזה מה שתמיד היית .באהבה, אבא
.נסעתי לשם כשהייתי בן 22
ידעתי שהוא שם והייתי חייב .לבקר אותו ולוודא שהוא בסדר
:אמרתי לו ,אנחנו חייבים לצאת לשטח
אנחנו חייבים להראות לאנשים .את הציורים האלה
.לקחנו כמה מהציורים שלו
סחבתי במו ידיי את הציורים שלו .לגלריות בגדה השמאלית
וגררתי אותו איתי .כדי שסוחרי האמנות יראו אותם
,אי אפשר להופיע בצורה כזאת ,בלי הזמנה
.פשוט לא עושים את זה
?אבל אני, מה כבר הבנתי .פשוט אמרתי: בוא ניקח אותם
אז עשינו את זה במשך זמן מה ,וזה לא... במשך שבוע, שבועיים
.ובסוף לא הייתה תגובה
,הוא לא היה מרוצה .עברה עלינו תקופה קשה
אפשר לומר שהוא לא זכה שם .להכרה כלשהי
ידעתי שהוא חייב לחזור .והכרחתי אותו לחזור
מתוך יומנו - - של רוברט דה-נירו האב
בובי תמיד הצליח לבקר אותי באירופה בדיוק ברגע הנכון
,כדי לעזור לי לשרוד הלם כלשהו ,כמו זה שחוויתי בפריז
ולעודד אותי .לנטוש מצב מאמלל
הוא היה זה שממש דחף אותי .לעלות לטיסה חזרה לניו יורק
,תודה לך, אלוהים .על כך שבובי יצא כזה מוצלח
כשהתחלתי להצליח יותר ויותר כשחקן
שמחתי על כך .כי יכולתי לעזור לכולנו
,מובן מאליו שאמא שלי ,ובהחלט אבא שלי
לא היו שמחים .אם הייתי סוכן ביטוח
לא היה סיכוי שהם לא ישמחו .עם הרצון שלי להיות שחקן
מתוך יומנו של רוברט דה-נירו האב .נתקלנו בבובי ברחוב
הוא היה שזוף ממנורת שיזוף .לכבוד התפקיד בסרט החדש שלו
רציתי ללטף את שערו ,ולנשק אותו
אבל ממש לא נראה לי .שהוא היה מרוצה מזה
,אני יודע שהוא היה גאה ומבחינה מסוימת הוא חש טינה
על כך שהוא לא זוכה להכרה .שהוא חש שמגיעה לו
אבל הוא תמיד התגאה
.ומעולם לא אמר לי על זה דבר
פעם אחת :הוא התעצבן וצעק ורטן
,הייתי צריך לזכות ביותר הכרה
...ואני אמרתי: נו, טוב
אבל הוא תמיד אמר שאמנים .זוכים להכרה רק אחרי מותם
.הוא תמיד אמר את זה
:ואני אמרתי .זה הגיוני, לפי מה שידוע לי
מתוך יומנו - - של רוברט דה-נירו האב
,להיות צייר זה נטייה .כמו להיות הומוסקסואל
אתה חייב להיות חזק כדי להמשיך ,ליצור בלי לחשוב על הכרה
בין שזה יקרה לפני מותך .או אחריו
בדיוק כמו שאתה חייב להיות חזק
,כדי לקבל את העובדה שתחיה לבד .בלי לחשוב על קשר רומנטי
העניין לגבי בוב דה-נירו
והצורך שלו לצייר ,למרות חוסר ההכרה וכל זה
.הוא פשוט היה חייב לצייר
.ברור שאתה ממשיך לצייר
,הרי יש לך את מיכלאנג'לו ,פיירו דלה פרנצ'סקה, ולסקס
.אלה האלילים שלך
,אתה מצייר לטובת האמנות .לא בשביל מישהו מסוים, באמת
אתה מצייר בשביל האמנים הגדולים שבשמים
,ואתה מנסה להשתוות להם .ואם אתה יכול, להתעלות עליהם
.ובשאיפה, לשרוד כמותם לנצח
רוברט דה-נירו האב צייר" ,עד שנות ה-60 המאוחרות לחייו
גם אחרי שאובחן כחולה בסרטן" ."הערמונית בשלבים מתקדמים
.הוא חלה ולא טיפל בעצמו
:והרופא התקשר אליי ואמר .תגיד לו לבוא אליי
ואני הייתי עסוק כל כך ,בכל מה שקורה בחיים שלי
שלפעמים אפילו לא חשבתי להתקשר אליו
ולומר לו: אבא, אתה חייב .ללכת אליו, אתה חייב ללכת
,והוא התחמק מזה .הוא התחמק מזה
הוא פחד אפילו לחזור לשם .ולהתמודד עם זה
אני מצטער על כך עד היום
כי אני מרגיש ...שאם באמת הייתי מעיק עליו
,אני רק יודע שאחר כך ,כשהוא היה חולה ומרותק למיטה
,הוא עבר לגור עם אמא שלי .הבאנו לשם אחיות וכל זה
,הוא מת ביום הולדתו ה-71 .מסרטן הערמונית
,הלוואי שהייתי שם יותר ...כי הוא יכול היה לחיות
.הוא יכול היה לחיות עד היום
אפילו כיום לא נראה לי .שהוא זכה להכרה שמגיעה לו
אפשר לומר שהמורשת .של דה-נירו עדיין לא מוצתה
,לכל אמן יש רגעים כאלה
זה לא קשור לשאלה .אם הוא היה מוכשר או לא
זה קשור לשינוי .בטעם ובתיאבון התרבותי
אבל כל אדם שמסוגל ליצור משהו ,הוא כמו שחקן על במה
שאור הזרקורים מופנה אליו .ואז מתרחק ממנו
ואם הוא ימשיך לשחק ,כשאור הזרקורים יחזור אליו
.הוא יזכה לעוד רגע של גדולה
רוב הסיכויים שזה מה .שהיה קורה לדה-נירו
מתוך יומנו - - של רוברט דה-נירו האב
?האם אזכה להכרה בימי חיי
האם אני שוגה באשליות ,כשאני מאמין שמתישהו, יום אחד
מישהו יהיה מעוניין לקרוא ?את מה שאני כותב כאן בכל יום
שימרתי את הסטודיו הזה .למען הילדים שלי
כדי שהם ידעו .מה סבא שלהם עשה
,אז... כמו שאמרתי
כשהייתי ילד, לא עניין אותי .ללכת לתערוכות שלו וכל זה
אבל הבנתי שחשוב שילדים יעריכו את הדברים שההורים שלהם עשו
אם הם רוצים .לחלוק אותם עמם
כי אני מצטער על דברים מסוימים עם ההורים שלי
.שלא המשכתי לברר לגביהם
אני מרגיש שאני מחויב לתעד .את מה שהוא עשה, להמשיך עם זה
הסיבה היחידה שעשיתי את זה .הייתה אבא שלי
- הסוף -
,רוברט דה-נירו האב - 1922-1993 -
‏"ב-20 השנים שחלפו מאז מותו
ממשיכים ציוריו" של רוברט דה-נירו
להיות מוצגים" ."ברחבי ארה"ב ובחו"ל
"דה-נירו: לזכור את אבא"
:תרגום עוז שומר
:הפקת תרגום טרנס טייטלס בע"מ
:הובא וסונכרן על ידי אריאל אפרתי